LESNICKÁ POLITIKA

( texty přednášek pro lesnickou fakultu  Č Z U  v  Praze)

				
Autoři: Ing. Jiří Oliva
Ing. Jaromír Sixta

Hradec Králové  2001
1.	
 Základní politické pojmy
1.1	Význam a obsah vzdělávání v lesnické politice
 Cílem politického vzdělávání je, aby se každý ve společnosti naučil odhadovat a brát v úvahu vlivy důsledků svého konání na ostatní. Každý lesnický odborník má znát možné společenské důsledky, které by mohly vzniknout v souvislosti s jeho odbornou činností. Např. pěstitel má brát v úvahu zájmy myslivosti, ochranář zájmy ochrany životního prostředí, projektant lesních cest aspekty odtoku svahových vod, podnikový ekonom ekologické zájmy a pod. Tohoto cíle se bohužel v praxi často nedosahuje.
 Politické vzdělávání v sobě zahrnuje tři vzájemně podmíněné oblasti:
1)	poskytování znalostí a vědomostí,
2)	rozvíjení schopností poznávání politických, kulturních a hospodářských souvislostí a schopností kritického usuzování,
3)	vytvoření připravenosti k odpovědnému jednání.
 ad.1 Lesnická politika se uskutečňuje v rámci daného politického systému. Informace o zájmech, hodnotových představách, normách, politických institucích, mocenských poměrech a vztazích mezi institucemi vytvářejí představy  o  působení  politického  systému.  To  umožňuje  empiricky   a  také   kriticky   objasňovat   politické 
a společenské poměry, a nahrazovat ideologicky ovlivněné předsudky prověřenými fakty. Tuto činnost nazýváme "objasňování". Přitom je třeba počítat s krátkodobostí daných poměrů (např. sociálního postavení nebo účinnosti prostředku lesní politiky). Tak můžeme vytvořit hypotézy a po jejich kritickém přezkoušení objasňovat určité společenské jevy.
 ad.2 Schopnost poznávání politických souvislostí se může získávat poznáváním historického vývoje vztahů mezi hospodářstvím, společností a politikou, jakož i politických systémů. Teprve znalost historie institucí a úseků politiky (např. problému les a zvěř) umožní chápání kontinuit a přelomů a také vlivů minulosti a nových skutečností. Ještě zřetelnější je souvislost mezi společenskou změnou a politickými poměry. Ekonomicky podmíněné změny společenské struktury nesou sebou změnu stran a  zájmových organizací, ovlivňují jednání vlády a státní správy a tím i účinnost politického řízení. Teorie politických systémů může ukázat, v jakém vzájemném vztahu jsou politické instituce a jednotlivé oblasti politiky, a jaké asi jsou způsoby chování jednotlivých aktérů.
Schopnost kritického usuzování, jako předpokladu pro odpovědné jednání, vyžaduje znalosti o způsobech působení politického systému a o vzájemných vztazích v něm.
 ad.3 Politické vzdělávání chce vytvořit připravenost aktivně se zúčastňovat politického dění. Má působit na občana, aby se aktivně zúčastňoval politického života, aby odpovědně zastupoval vlastní zájmy i zájmy druhých, jakož i důležité věci veřejného zájmu. Občan však si musí být vědom, že prosazování legitimních zájmů v demokratickém společenském bytí vyžaduje občanskou odvahu, a že je třeba uznávat princip demokratického rozhodování většiny. 
 Z rozdílných zájmů jednotlivých občanů vyplývá, že jeden a týž politický problém dává možnost vzniku různých názorů a návrhů řešení. Konsensus nebo kompromis může být nalezen jen formou dialogu. To však předpokládá další demokratický přístup k věci: toleranci. Snaha po toleranci, při které bereme na vědomí protikladné zájmy, aniž bychom se vzdali vlastního mínění, je hlavním cílem politického vzdělávání.
1.2	Politické pojmy
 V angličtině se rozeznávají tři různé významy politiky: politics, polity a policy.
“Politics" označuje proces rozhodování konfliktů zájmů a prosazování obsahů, cílů a zájmů (např. politika různých spolků).
“Polity" označuje uspořádání politického systému, struktury norem a forem jeho organizace ( např. politické uspořádání stavu vlastnictví).
“Policy" vyjadřuje obsah, druhy a způsoby aktivit státu (např. lesnická politika).
 Zkoumání v oblasti "policy" se zabývá vznikem, prosazováním, obsahem působení státních aktivit v rozličných politických oblastech (např. lesnické politiky). Podle cílů mohou se rozeznávat dva směry zkoumání, které však nejsou od sebe ostře ohraničeny:
-	věda o policy jako empiricky fundovaná, poradní věda pro politiky, orientovaná na jednání,
-	analýza policies ( neboli zkoumání oblasti politiky, programový výzkum) jako počátek sociálně vědecké analýzy materiální politiky, která zahrnuje do svých zkoumání procesy rozhodování a prosazování zájmů, i aktivity státu. Zabývá se otázkami obsahu (jak?), velikosti vlivu (proč?), a účinnosti ( k čemu?) státní politiky. V souvislosti se zájmy zkoumání v oblasti politiky ( např. lesnické politiky ) na vzniku, prosazování a účincích aktivit státu, má smysl navrhnout jednoduchý model politiky: Politikou se rozumí závazná regulace společenských konfliktů o hodnoty ( včetně hmotných statků).
1.3	Model politiky
 Model politiky je založen na těchto předpokladech:
1)	Souhrn politických rozhodnutí společnosti vytváří ohraničenou oblast (politický systém). Politický systém může autoritativním rozhodnutím o hodnotách (statcích) vymezit ekonomický a sociální systém společnosti.
2)	Politický systém může být rozdělen podle potřeb zkoumání na subsystémy (např. lesopolitický systém).
3)	Politický systém se neskládá z konkrétních osob, ale z nositelů určitých společenských rolí. Tyto role tvoří prvky společenského systému. Tyto prvky se sdružují do větších jednotek, skupin nebo institucí (parlament, zájmová sdružení).
4)	Prvky společenského systému, vykazující jistou stálost v prostoru a čase, vytvářejí strukturu. Ta se může dělit na zájmovou strukturu (strany a spolky) a vládnoucí strukturu (parlament, vláda, státní správa a soudnictví).
5)	Struktury mají všeobecně co činit s hodnotami. Jednotlivé prvky struktury zkoušejí prosazovat určité hodnoty nebo jednat v souladu s nimi. Vedle všeobecně platných hodnot ("politická kultura") se stanoví 
i specifické hodnoty, vyjadřující zájmy a ideologie zájmových struktur (stanovy spolků a sdružení) nebo úkoly vládnoucí struktury explicitně vyjádřené v ústavě a pod.
6)	Na existující vztahy mezi prvky politického systému je třeba hledět jako na mocenské procesy, které směřují k prosazování určitých zájmů v konfliktních situacích. Mocí se rozumí šance, prosazovat ve společenských vztazích vlastní vůli, i proti odporu ostatních.
 S ohledem na výkon politické moci existují tři teoretické koncepce, které vycházejí z rozdílných předpokladů:
1)	pluralitní teorie charakterizovaná širokou strukturou jednotlivých zájmů, přibližně stejně mocnými skupinami, přičemž každá skupina má stejnou šanci se prosadit.
2)	teorie elit, podle níž se stále prosazují tytéž zájmy (horních a středních vrstev), vláda je "agentem" nejmocnějších společenských skupin a velmi často se nepřijímají žádná rozhodnutí.
3)	teorie státního centralismu, v níž má největší vliv vláda a ne zájmové skupiny, návrhy reforem převážně vycházejí od vlády nebo byrokratického aparátu.
1.4	Model politického systému založený na vstupech a výstupech
Teorie politických systémů je postavena na následujících pojmech: vstupy, politický případně politicko - administrativní systém, výstupy a zpětná vazba.
 Vstupy se skládají ze dvou rozdílných kategorií: požadavky a podpory.
 Požadavky vycházejí z přání, která mají své kořeny v očekáváních, názorech, ale především v zájmech. Vstupují do politického systému jako výraz zájmu jednotlivých osob, občanských iniciativ, spolků a j. Politické strany tyto požadavky vybírají a soustřeďují.
 Podpora může být materiální nebo nemateriální. Materiální podpora politického systému je vyjádřena velikosti daní, výkonem vojenské služby a pod. K nemateriální podpoře (loajalitě) patří např. odevzdávání hlasů určité politické straně, ale především uznávání státních rozhodnutí a opatření jako výraz "legitimity" stávající vlády.
Zákonnost (legitimita) tvoří základní koncepci politické vědy. Zákonnost se neomezuje jen na formální správnost, ale vztahuje se také na obsah politiky. Legitimita není nezměnitelná, stává se menší při nepopulárních nebo ilegálních opatřeních uznávané vlády, dále při nekompetentnosti, nebo pokud vláda upustí od vytváření politických opatření. Všeobecně vytváří legitimitu v politickém systému následující instituce:
1. zákonodárný proces
Parlament má ve svém jednacím řádu stanoveny způsoby projednávání, které mají zajišťovat zákonnost. Návrh zákona předložený vládou nebo poslanci, projednaný v parlamentních výborech nebo v podvýborech, přichází do pléna poslanecké sněmovny a potom musí být schválen senátem. Zákonnost v procesu schvalování zákonů je zajišťována většinovým principem. Spočívá ve vytváření prosté nebo speciální většiny ke každému bodu zákonodárného procesu. Politici musí tudíž vytvářet v parlamentu většiny.
2. Státní správa
Vyhlášky a výnosy státní správy nevyžadují většinového schválení. Jsou koncipovány více technicky než zákony, přesto nemůže být zanedbáváno politické zvažování, neboť státní úřad se nechce obávat o své postavení. Vyhlášky a nařízení se tudíž připravují za spoluúčasti zájmových skupin. Přitom může dojít 
k propojení státní byrokracie s její klientelou. Odborná byrokracie se stane advokátem své klientely, místo aby zabezpečovala veřejný zájem proti zájmům odborným. To souvisí s tím, že byrokracie může nejčastěji očekávat podporu od své klientely, veřejnost je naproti tomu nejednotná.
3. Ústavní soud
Ústavní soud je koncipován jako orgán soudního typu, jehož hlavním úkolem je ochrana ústavnosti. Tento soud podporuje legitimitu dvojím způsobem:
-	může legalizovat rozhodnutí jiných rozhodujících míst, přičemž zjišťuje, zda rozhodnutí jsou v souladu 
s ústavou,
-	rozhoduje o tom, že jisté podmínky ve společnosti jsou v rozporu s ústavou.
4. Přímá demokracie
Dříve uvedené metody zákonnosti mají společné to, že jsou vykonávány elitami ve společenském procesu. Přímá demokracie naproti tomu vytváří populistickou zákonnost ( např. přání lidu, veřejná diskuse, lidové hlasování).
5. Víra v obecné blaho
 Přesvědčení, že existuje něco jako "veřejný zájem", "obecný zájem", "obecné blaho", nebo "všeobecné dobro", je dalším zdrojem zákonnosti nositelů státní moci. Tím se stávají nejvyššími mluvčími tohoto všeobecného dobra. Všeobecný zájem se považuje za nejdůležitější, jemuž mají být podřízeny regionální, skupinové a jiní dílčí zájmy.
6. Autorita politických funkcionářů.
Legitimita státních institucí závisí nakonec na osobách, které je zastupují. Autorita politického činitele zvyšuje legitimitu instituce, kterou zastupuje.
 Politicko - administrativní systém
 K politicko - administrativnímu systému se počítají:
-	parlament (legislativa)
-	vláda, státní správa (exekutiva)
-	soudy (judikativa)
-	politické strany
-	zájmové spolky a sdružení.
 V centru politicko - administrativního systému (parlamentu) se požadavky mění ve výstupy tj. v politická rozhodnutí nebo jednání. Protože racionalita politického systému směřuje k udržení stávajícího stavu, není proces politického rozhodování žádným procesem optimalizace, nýbrž procesem selekce. Selekce požadavků je prováděna nositeli politických rolí, kterými jsou poslanci, představitelé zájmových skupin, hromadné sdělovací prostředky nebo společenské normy.
 Výstupy působí prostřednictvím státní správy zpětně na prostředí (na obyvatelstvo). V ideálním případě vznikne rovnováha mezi požadavky obyvatelstva a rozhodnutími, a politický systém má podporu obyvatelstva. Pokud vznikne nesoulad, dochází k požadavkům na úpravu politických rozhodnutí nebo jednání, přičemž podnět k ní může vycházet i ze samotného politického systému. Takto uspořádaný politický systém je systémem otevřeným, a zpětná vazba mezi vstupy a výstupy slouží uspokojování potřeb obyvatelstva (prostředí). Podaří-li se politickému systému usměrňovat prostřednictvím řídících funkcí problémy až do určitého stupně a získávat proto podporu, může demokraticky přizpůsobovat rozhodnutí potřebám prostředí. Předchází tím možným nespokojenostem a zajišťuje tak svou stabilitu. Podle teorie politického systému je racionálním záměrem všechno, co slouží k jeho stabilizaci.

2.	Lesnická politika
2.1	 Definice pojmu lesnická politika
 Politický systém státu se dělí podle cílů na subsystémy. Pro studium a popis struktur a procesů lesnické politiky je účelné vymezit lesopolitický systém. Jeho hranice uvnitř celého politického systému je určována pomocí vstupů a výstupů, které se přímo a nebo nepřímo týkají lesního hospodářství.
 Lesní hospodářství může být považováno za částečný systém hospodářského využívání lesů. Lesnická politika je podle toho politikou týkající se lesního hospodářství nebo závaznou úpravou lesohospodářských zájmů na lese. Vedle pojmu "lesní hospodářství" existuje pojem "lesnictví", který zahrnuje všechny záležitosti, týkající se péče, zachování a ochrany lesních porostů. K tomu také patří ostatní záležitosti lesního hospodaření, dovozu a vývozu dřeva, lesnického školství, hrazení bystřin a ochrany proti erozím, lavinám a pod. Pojem lesnictví nepředstavuje pouze zájmy lesního hospodářství, ale veškeré zájmy v oblasti lesů. Lesnická politika jako politika týkající se lesnictví je podle toho závaznou úpravou rozličných konfliktních zájmů v oblasti lesů.
Lesnická politika je:
a)	naukou o předpokladech a podmínkách, za kterých lesní hospodářství může co nejlépe plnit své národohospodářské a soukromohospodářské úkoly.
b)	odvětvím praktického státního hospodaření a užitou hospodářskou politikou zahrnující veřejnou a soukromou činnost, jejímž přímým i nepřímým účelem je podpora a péče o lesní hospodářství.
 Tento pojem není v žádném případě tak starý, jako lesnictví nebo lesní hospodářství. Termín "lesnická politika" použil jako první R o s c h e r  v roce 1860 ve své Národní ekonomii zemědělství. Před tím se o úkolech, které dnes řadíme do úkolů lesnické politiky, převážně hovořilo jako o úkolech lesní policie. Také švýcarské lesní zákony byly v minulosti označovány jako zákony lesopolicejní, zabývající se spolkovým dohledem nad lesní policií.
 Současný stav společnosti a její požadavky vytvářejí to, co si dnes můžeme přestavovat pod pojmem lesnická politika. Při jejím novém formulování musí se počítat s vlivem demokratizačního procesu, právě tak jako s existujícím vlivem a působením médií ve společnosti. Přitom se musí brát v úvahu skutečnost, že rozhodnutí o lese, jeho zachování, jeho obhospodařování a ochraně, dnes již není výhradně záležitostí lesníků. Stalo se středem veřejného zájmu a je ovlivňováno různými institucemi a společenskými uskupeními. A proto je důležitým podkladem pro obecně politická rozhodnutí. Lesnickou politikou rozumíme závazné řešení konfliktních zájmů na lese. Lesnická politika může ovlivňovat lesní hospodářství dvojím způsobem:
•	konstruktivním, projevuje se ve snaze lesníků, aby výše uvedené vztahy měly kladný vliv na stav lesa a na intenzívní plnění všech jeho funkcí ( dřevoprodukční, společenské, ekologické ),
•	destruktivním, pokud sleduje krátkodobé cíle zaměřené většinou na krátkodobý ekonomický efekt a nebo ve spojení se snahami o změny vlastnictví lesního pozemkového fondu.
2.2	Vývoj lesnické politiky
 Zkušenost přivedla kulturní lidstvo k tomu, že lesy byly v lesopolitické praxi uznávány za specifický hospodářský objekt. Vedle známých následků odlesnění Blízkého Východu Féničany a Dalmácie Benátčany, velkým poučením pro novodobou Evropu byly následky Velké francouzské revoluce z r.1789. V rámci volného nakládání s dříve feudálními lesy ve Francii, byly jejich velké plochy vytěženy, aby novým vlastníkům přinesly okamžitý zisk, anebo aby odlesněných pozemků bylo vhodněji využito. Po tomto odlesnění následovaly přírodní katastrofy se závažnými společensko ekonomickými následky v regionálním měřítku. To všechno dokazovalo zvláštní postavení lesů a jejich podvojnou funkci jako:
•	- výrobního činitele v tržní produkci dřeva,
•	- výrazného činitele tvorby životního prostředí.
 U lesů jako výrobního činitele se uplatňoval dlouhý, přes několik generací trvající výrobní proces. Poznalo se, že devastace lesa jako přírodního obnovitelného zdroje surovin ohrožuje celospolečenské zájmy do dalekých časových horizontů. To bylo důvodem, proč se les stal také objektem veřejného zájmu. Francie jako první v Evropě poznala také veřejný význam lesů jako činitelů krajinného prostředí.
 Na základě těchto poznatků vznikly v evropských zemích během XIX. století novodobé lesní zákony. Jejich smyslem byla ochrana lesů pro jejich trvalé uchování. To se stalo ve veřejném zájmu závažnějším, ve srovnání s jinými podnikatelskými objekty, a proto les již tehdy dostal odlišnou míru a způsob zákonné ochrany.
 Lesnická politika ve vztahu k lesům, jako součásti evropské kulturní krajiny, se v minulosti zabývala především uchováním jejich plošné výměry, která byla výsledkem historického vývoje každé země. Základem státní lesnické politiky vyspělých zemí byla a dodnes je přísná ochrana lesa před zmenšováním jeho plochy a před jeho devastací. Je to zřejmé ze znění rakouského lesního zákona, vydaného císařským patentem č.250/1852 ř.z., jakož i později vydaných lesních zákonů v Německu, Švýcarsku, ve Francii a v dalších zemích. Omezení volného nakládání s lesy získalo obecný politický konsensus, přestože to byl výraznější zásah do vlastnických práv, než bylo zvykem u jiných majetků. Šlo zejména o zákaz odlesňování a devastace lesa, o určitou regulaci těžeb a většinou i volný přístup veřejnosti do lesů.
 Způsoby hospodaření byly prakticky výlučnou záležitostí vlastníků, a lesnická politika státu a její nástroje - lesní zákony se o ně blíže nezajímaly.
 Zájem vlastníků na ekonomickém využití lesních majetků vedl už ve středověku, i když zpočátku sporadicky, k tomu, že se své hospodaření pokoušeli plánovitě řídit. I když počátky úprav těžeb dřeva ve smyslu jejich trvalosti spadají obecně do XIV. století, teprve během XIX. století byly při obhospodařování lesů uplatněny vědecky podložené postupy nakládání s lesy, jako hospodářskými objekty, na principech trvalosti, nepřetržitosti a vyrovnanosti jejich výnosů.
 V pluralitním politickém systému existovaly různé druhy vlastnictví lesů v míře, která vznikla jako důsledek historických procesů, přírodních a sociálně ekonomických poměrů v jednotlivých zemích. Státní politika tohoto systému při shodném poslání lesů neměla důvodu je diferencovaně ovlivňovat v rozsahu druhů vlastnictví, ani ve způsobech hospodaření. Tento stav trval ještě v polovině tohoto století. Po té se začal v důsledku změn životní úrovně a životního stylu lid pronikavě měnit. Zvýšil se tlak spotřební společnosti na přírodní a životní prostředí. Došlo k posunům v poslání lesů. Stoupá tlak na využívání lesního prostředí pro rekreaci obyvatel velkoměst a regionů se zhoršeným životním prostředím. Lesní rekreace se stala vhodnou k upevňování zdraví,výkonnosti lidské populace a součástí životního stylu. Rekreační funkce lesů představuje jeden z důležitých veřejných zájmů na využívání kulturních lesů. Vodohospodářské funkce lesů s funkcí půdoochrannou jsou dalším mimoprodukčním efektem požadovaným od lesního hospodářství ve zvýšené míře. Samo lesní hospodářství částečně negativně ovlivňuje odtokový režim srážkových vod, půdní erozi a čistotu vod. Konečně jsou tu novodobé snahy uchránit a posílit ekologickou stabilitu kulturní krajiny. Vedly ke změnám v koncepcích ochrany přírody a zřizování národních parků a chráněných krajinných oblastí. Jejich lesy s funkcí ochrany přírody mají nezastupitelnou úlohu v ochraně kulturní krajiny, v udržení biodiverzity i krajinného vzhledu.
2.3	Historie české lesnické politiky
 Do vzniku samostatné Československé republiky neexistovala vlastní česká lesnická politika. Byla součástí lesnické politiky rakouské monarchie a ta se omezovala většinou jen na nejnutnější úkony státní lesní inspekce na podkladě říšského zákona č.250 z roku 1852 a ponechávala soukromým vlastníkům lesů téměř volnou ruku při hospodaření v lesích. V Čechách byl v roce 1893 vydán zemský zákon č.11 o hospodaření v lesích obecních. Sám zákon byl ve své podstatě dobrý, ale nepřinesl očekávaného výsledku, poněvadž nebyl v praxi - podobně jako říšský lesní zákon - důsledně prováděn, často se i různým způsobem obcházel. Z potřeby praxe vycházela Jednota českých lesníků, když zdůrazňovala naléhavou potřebu vydání zvláštních lesních zákonů, které by vyhovovaly poměrům a potřebám jednotlivých zemí. Usilovala také o vydání vhodných a jasných prováděcích nařízení k zemskému lesnímu zákonu z r. 1893. Snažila se o nápravu neutěšeného stavu lesů obecních, singulárních a selských. Veškerá snaha a úsilí o vzbuzení zájmu a porozumění povolaných a rozhodujících činitelů narážela na odpor a nepochopení rakouské vlády a jejich chráněnců - velkostatkářů, kteří těmto snahám nepřáli. Po roce 1918 se znovu objevily snahy o vytyčení promyšlených všeobecných zásad české lesnické politiky. Ta měla reflektovat význam a úkol našich lesů po stránce národní, sociální a hospodářské.
 Základní zásadou této lesnické politiky mělo být: Lesy vzhledem k dalekosáhlé své důležitosti pro všeobecné blaho a pro svůj věk, život lidský tak značně přesahující, nenáležejí výhradně člověku, který je podle jména jejich dočasným vlastníkem, nýbrž jsou součástí obecného dědictví nám daného přírodou, čili jinak řečeno: lesy mají být veřejným a společným majetkem celého národa, který má k všeobecnému prospěchu udržovat stát (Šiman, 1920).
 Zveřejněním lesů se nemyslelo jejich zestátnění, nýbrž to, aby stát převzal správu všech lesů do svých rukou. Především se považovalo za nutné, aby stát vlastnil rozsáhlejší lesní majetek a měl tak přímý zájem na lesním hospodářství. “Je právem a povinností každého spořádaného státu, aby vedl nejen dohled nad všemi lesy, nýbrž aby vlastním lesním majetkem zachovával a upravoval spořádanost lesního hospodářství, aby nenastal neblahý stav nepřiměřeného odlesňování, zpustošení lesů a nedostatku dřeva se všemi ostatními škodlivými následky pro obecné blaho všech příslušníků státu.”
 Nedoporučovalo se ponechání hospodaření v obecních lesích výhradně vlivu a rozhodování obcí, neboť bylo nebezpečí neodborného zasahování místních činitelů do stavu lesního hospodářství, které musí být řízeno odborníky.
  K zlepšení stavu soukromých malolesů se z počátku počítalo s ustanovením odborníků v jednotlivých okresech, kteří by radou a skutkem razili cestu a vzbuzovali porozumění pro postupné vytváření lesních družstev jednotně spravovaných. Hospodařilo by se společně pod vrchním státním dohledem za vedení státem ustanovených odborníků.
 Soukromé velkostatky měly být podrobeny účinnému státnímu dozoru. Vedle lesních úřadů, spravujících státní lesní majetek, měly se vytvořit samostatné státní lesní úřady, které by převzaly dozor nad všemi lesy v republice, i přímé vedení lesní správy v lesích obecních, družstevních a soukromých. Jim mělo být v nových lesních zákonech vyhrazeno právo zkoumat a schvalovat lesní hospodářské plány, dozírat nad hospodařením a trvat na tom, aby pro veškeré lesy byli ustanoveni odborně vzdělaní a státně zkoušení lesní hospodáři, kterým měla být státem poskytnuta ochrana proti libovůli vlastníků lesů.
 Vedle vydání právních předpisů považovalo se za nutné postarat o vybudování českého lesnického školství tj. školy vysoké, jednotných 4letých středních škol a 1letých hájenských škol, kterým měly být dány k disposici vlastní školní revíry.
 Po vzniku československé republiky se projevil poválečný nedostatek dříví ve zvýšeném tlaku na těžby v lesích. O ní měli zájem i velcí vlastníci lesů, kteří se cítili ohroženými připravovanou pozemkovou reformou. Zvýšeným těžbám se snažil zabránit zákon o prozatímní ochraně lesů č.82/1918 Sb.
 Snahy o ochranu lesů vyústily ve vydání zákona o zatímní ochraně lesů č.37/1928 Sb., kterým byly upraveny ukazatele výše mýtních těžeb, rozšířena povinnost hospodařit podle lesních hospodářských plánů pro všechny majitele s výměrou lesní půdy nad 50 ha. Tato povinnost se týkala asi 85 % výměry všech lesů.
 Mezi hlavní problémy lesnické politiky první republiky patřila pozemková reforma, vyhlášená zákony č.32/1918 Sb. o obstavení velkostatků a č.215/1919 Sb. (záborový). Její provádění se zdrželo, protože, především z politických důvodů, byla nejdříve prováděna její zemědělská část. Na lesní části reformy se začalo intenzívněji pracovat v roce 1925, kolem roku 1932 tato akce vrcholila a v roce 1937 byla dočasně zastavena. Cíle, které tato reforma původně sledovala se z politických důvodů postupně měnily. V důsledku reformy se zvýšila státní držba lesní půdy 1,2 % na 16,4 %, část lesní půdy byla přidělena obcím a územní samosprávě a menší část i jiným nabyvatelům. V té době začala vznikat lesní družstva obcí. Veškeré vyvlastňování podle uvedených zákonů bylo prováděno za náhradu.
 Lesnickou politiku v tomto období ovlivňovaly i následky kalamit ( mnišková kalamita 1917-27, větrná kalamita 1929, sněhová kalamita 1930 a světová hospodářská krize 1933-1935). Zejména světová odbytová krize vedla k poklesu vývozu, k zmenšení odbytu na vnitřním trhu a ke zhroucení cen dřeva. Stát zavedl radikální regulaci těžby dřeva na 50 % zákonem povoleného etátu, a nepřímou regulaci trhu dřeva podporou vývozu. Tato omezení platila do roku 1936.
 Omezení těžby a celkový nedostatek financí vedlo k útlumu pěstební péče o les a zpomalení reprodukce lesa. Celkovou úroveň hospodaření v lese nepříznivě ovlivňovala roztříštěnost lesního majetku. Až na malé výjimky se nedařilo vytváření družstev soukromých vlastníků lesů.
 Kromě uvedených problémů se zabývala lesnická politika ještě řadou úkolů cenových a sociálních. Byly to např. otázky dřevní cenové politiky, obchodních smluv, dopravních tarifů, zdanění lesů, pojištění a pod. Většina těchto otázek měla širší dopad a vyžadovala při řešení spoluúčast politických stran, která někdy chyběla. Přesto však československé lesnictví zaznamenalo za 20 let své existence všeobecný pokrok, který vedl ke zlepšení poměrů v celém lesnictví.
 Rozbití republiky odtržením tzv. sudetských území a jejich přičlenění k Velkoněmecké říši, vznik Slovenského státu a vytvoření tzv. Protektorátu Čechy a Morava a jeho okupace Německém mělo za následek narušení mnohých lesních hospodářských celků a jejich organizační struktury. Na zabraném území správu státního lesního majetku, majetku obcí a dohled nad hospodařením v drobných lesích, prováděly říšské lesní úřady. Později byla podle tohoto vzoru upravena i protektorátní organizace lesní služby a do jejího čela byli postaveni Němci.
Významnou změnu v hospodaření v drobných lesích přineslo vládní nařízení č.178/1940 Sb., kterým byly vytvořeny Správy lesních společenstev. Členy lesních společenstev se povinně stali majitelé všech lesů bez vlastního lesního hospodáře. Tyto lesy potom spravovali lesní hospodáři společenstev. Správy lesních společenstev, vedle odborné správy malolesů, plnily úkol umístit nadbytečné lesní zaměstnance, kteří přišli z obsazených oblastí.
 Celkově byly naše lesy poškozeny nacistickým válečným hospodářstvím, zejména opotřebováním všech základních prostředků, zvýšenými těžbami a zalesňovacími nedodělky i když záměry nebyly realizovány v celém rozsahu pro odpor českých lesníků. Přes v celku negativní vývoj stavu lesů v okupačním období, došlo k vydání několika právních předpisů, (vládní nařízení o odborné službě lesní, o zařízení lesů), které měly svůj myšlenkový základ v předválečné lesnické politice a nepochybně přispěly ke zlepšení stavu lesů.
 Po roce 1945 došlo k rozsáhlým majetkovým změnám v důsledku vydání dekretu presidenta republiky č.12/1945 Sb. o konfiskaci majetku Němců, Maďarů a nepřátel republiky, zákona č.142/1947 Sb. o revizi první pozemkové reformy a zákona č.143/1947 Sb. o převzetí 50 000 ha hlubocké větve rodu Schwarzenberků. Tím se výměra státních lesů zvýšila asi o 500 000 ha.
 Lesnické politice se v letech budování tzv. socialismu věnovala malá pozornost. Tento významný úsek hospodářské politiky byl degradován na pouhé rozpracování zásad hospodářské politiky KSČ a periodicky sestavovaného státního plánu rozvoje národního hospodářství, který z ní vycházel.
 O této degradaci svědčí i znění lesního zákona ČNR č.96/1977 Sb. o hospodaření v lesích a státní správě lesního hospodářství, kde se v § 3, odst.1, zdůrazňuje povinnost dbát při vypracování lesních hospodářských plánů o jejich soulad s dlouhodobým výhledem rozvoje národního hospodářství. Tento zákon preferoval státní vlastnictví lesů a přezíral, ba přímo umožňoval utlačování práv soukromých vlastníků.
 Cílem lesnické politiky bylo dosáhnout toho, aby "společnost ve vlastním zájmu co nejúčelněji využívala lesů"  (Polák 1959).
 Při této degradaci lesnické politiky došlo i k přehlížení specifik lesního hospodářství, zejména prosazovanou industrializací odvětví, mechanicky chápanou rozšířenou socialistickou reprodukcí, krátkodobě chápanou ekonomizací, jednostranně zaměřenou intenzifikací a pod. Toto odvětví bylo do konce osmdesátých let vysoce aktivní a svůj zisk odvádělo do státního rozpočtu. Přitom příděly na investice v něm nezajišťovaly ani jejich prostou reprodukci.
 Situaci zhoršovalo přehlížení imisní zátěže lesů, která různou intensitou postihuje v současnosti přes 60 % porostní půdy se všemi nepříznivými důsledky pro stav lesa a jeho funkce. Vedle imisního zatížení, došlo v lesích k poklesu podílu listnatých dřevin v obnově až na minimum, ke zpožďování výchovných zásahů, znehodnocování odběratelsky neatraktivní části dřevních zásob a k neúnosně vysokým škodám zvěří.
 Nepříznivým způsobem se projevily chyby v řízení lesního hospodářství, v nástrojích a ukazatelích jeho ekonomiky a jeho legislativy. Jejich projevem bylo potlačování pojetí lesa jako ekosystému, degradace pěstování lesů, deformace funkce hospodářské úpravy lesů, což dokládá absenci racionální lesnické politiky.
 Postátnění prakticky všech lesů ale také umožnilo vytvoření a zavedení systémově velmi dokonalých nástrojů pro plánování a rozhodování v hospodářské úpravě lesů i ve vlastním provozu ( např. lesnická typologie, hospodářské soubory a rámcové směrnice hospodaření v nich, speciální průzkumy pro LHP, nové růstové tabulky, vybudování rozsáhlé a relativně dokonalé sítě lesních cest ).
 V uvedeném období vzrostly i dřevní zásoby, i když jejich část se nachází v přestárlých porostech ve špatně přístupných oblastech.
 Změny, které nastaly po listopadové revoluci ve společnosti i v lesním hospodářství, si vyžádaly vypracování nových zásad státní lesnické politiky, které byly schváleny vládou České republiky v květnu 1994.
2.4	Cíle lesnické politiky
 Obecně formulovaným základním cílem lesnické politiky je zachování lesa, jeho ochrana i všestranný vývoj a optimální plnění jeho funkcí.
 Lesnické myšlení si po generace předávalo přesvědčení o tom, že řádnou péčí o les, jako výrobní prostředek produkce dříví, jsou bez dalšího úsilí poskytovány společnosti i užitečné mimoprodukční účinky jako integrální ekologická funkce, trvale a v dostatečné míře pokrývající všechny společenské potřeby.
 Mocným impulsem pro rychlejší změnu představ lesníků i postojů státních orgánů se staly následky znečištění prostředí a destabilizace lesních ekosystémů, které nepopíratelně změnily funkce lesů a zvýraznily rozpory systému lesní výroby s ekologií lesa.
 Dnes proto i u nás přicházíme do období, kdy lesnická politika nejen chápe, ale také účinně prosazuje společenský význam funkcí lesa a dokonce posunuje ekologické funkce (funkce lesa v tvorbě a ochraně životního prostředí) mezi stěžejní.
 Lesní hospodářství se musí stát do všech důsledků víceúčelovým, s rovnocenným postavením výroby (produkce dřeva) a aktivních (plánovitých) mimoprodukčních funkcí, někdy označovaných jako ekologické služby lesa.
 Do určitého stupně společenské potřeby postačují v krajinném prostředí mimoprodukční efekty lesů, které plynou - ve smyslu teorie úplavu - z jejich prosté existence a z produkčně motivovaného obhospodařování lesů, pokud se zajišťuje nepřetržitost a vyrovnanost produkce, a v rámci technických a ekonomických opatření není narušováno lesní prostředí. Princip trvalosti a vyrovnanosti těžeb dřeva i ostatních užitků lesa je bezesporu významným prvkem racionálního lesního hospodářství, k jakému se společnost v ostatních oblastech své existence teprve nyní dopracovává (úsilí o trvale udržitelný život). Dnes se však lesnická politika nemůže spokojit s integrálním ekologickým efektem lesů, ale je nutné, žádoucí efekty posilovat nebo nově utvářet, nežádoucí naopak tlumit a odstraňovat. Obojí vyžaduje vklady společensky užitečné práce. V lesnické politice je proto nutno zásadně rozlišovat funkce sdružené (samovolné) a funkce řízené (aktivní) (Krečmer 1991, 1994). Uvedené rozlišování mimoprodukčních funkcí se pokládá za zásadní pro státní lesnickou politiku i pro vlastníky lesů (Poleno 1993). Na jejich úkoly se nelze dívat pouze jako na zátěž, ale tak, že to může představovat i zhodnocení lesního majetku. Má -li se vytvořit soulad mezi novými stanovisky lesnické politiky a skutečným zvyšováním efektivnosti mimoprodukčních funkcí lesů, je nutné vytvořit předpoklady pro to, aby se mimoprodukční aktivity svým významem alespoň vyrovnaly činnosti výrobní, a staly se nedílnou součástí běžné hospodářské činnosti vlastníků lesa.
2.5	Zdroje lesnické politiky
 Lesnickou politiku lze rovněž definovat jako vědní disciplínu a praktickou činnost, která se zabývá vztahy mezi zdroji, uplatňujícími se v lesním hospodářství. Studuje jejich zákonitosti, příčiny vzniku a jejich dopad na funkce lesa a výsledky tohoto studia dává k disposici pro řešení významných úkolů a problémů lesního hospodářství.
Charakteristika zdrojů lesnické politiky:
•	přírodní - tvoří je les a jím poskytované statky, vyrobené i nevyrobené,
•	personální - management působící v lesním hospodářství a přidružených aktivitách,
•	výzkum, věda a technika, lesnické školství - odhalováním zákonitostí přírodních a hospodářských procesů, tvorbou mechanismů a technologií pro obhospodařování lesů a přípravou kvalifikovaného managementu na všech stupních řízení lesního hospodářství,
•	 stát - prostřednictvím svých orgánů moci zákonodárné a výkonné,
•	vlastníci - prosazováním svých vlastnických zájmů.
•	ochrana přírody
•	zájmové ekologické organizace
•	podnikatelé v lesním hospodářství
•	obchod se dřívím
 Působení lesnické politiky a jejich zdrojů je obousměrné, tzn., že nejen zdroje ovlivňují politiku, ale politika působí zpětně na uvedené zdroje. Vedle toho existují i vztahy mezi zdroji, které je také nutno znát a respektovat. Lesníci jako jediní se po dlouhou dobu zabývali otázkami existence lesa a jeho obhospodařování. To vede velmi často k jejich konservatismu v těchto otázkách a nadřazování potřeb lesa nad ostatní zájmy a vztahy. Tyto přístupy je třeba změnit, neboť lesnický management skutečně zásadním způsobem ovlivňuje procesy probíhající v lese.
2.6	Metody lesnické politiky
 Metody řešení úkolů lesnické politiky jsou tyto:
•	analýza stavu lesů,
•	vyhodnocení zjištěného stavu a interpretace výsledků šetření, ev. pojmenování problému, který je nutno řešit,
•	vytvoření modelu řešení,
•	následné ověření modelu řešení.
 Analýza stavu spočívá v zjištění např. rozlohy lesů, lesnatosti státního území nebo oblasti, podílu lesa na jednoho obyvatele, vlastnické struktury lesů, výše těžby dřeva celkem a na jednotku plochy a na jednoho obyvatele, zjištění požadavků na mimoprodukční funkce lesa a úrovně jejich plnění, a dalších údajů, potřebných k řešení daného úkolu. Do této analýzy náleží i zjištění zvláštností analyzovaného hospodářského systému, jako je délka doby obmýtní, vztah dřeva jako vloženého majetku a výrobku, geografická poloha lesů, výše nákladů a příjmů, výše zisku a zúročení vloženého kapitálu v lesním hospodářství.
 S analýzou spojené vyhodnocení stavu musí odpovídat dané problematice a stupni jejího rozpracování. Zpravidla se jedná o vyjasnění problému, který se jeví jako konflikt mezi rozličnými hospodářskými, sociálními a politickými zájmy. Méně často se nějaký problém lesní politiky projeví jako čistě technický úkol řešitelný za použití právních norem, organizačními opatřeními a nebo použitím prostředků sociálních věd. V těchto případech další práci lze chápat jako optimalizaci poměru cíle a prostředků. Naproti tomu má řešení problému za úkol v ostatních případech zmenšit konflikty.
 Dalším krokem lesnické politiky je vytvoření modelu řešení problému. K tomu existují po technické stránce četné možnosti. Modely se budují především na specifických odborných poznatcích, ale také na logických deduktivních myšlenkových postupech a na výsledcích důkladného osvojení daného problému. Pracovní postupy musí být nutně různé, podle toho, zda vytváření modelu se týká oblasti právní, organizačně technické, daňově právní nebo politické. Vytvořené modely není možné považovat za konečný výsledek řešení, ale pouze za hypotézu, kterou je nutno v dalším kroku řešení přezkoušet. K tomu slouží doplňková empirická šetření, jako jsou průzkumy veřejného mínění, dotazníkové akce u expertů, diskuse v odborných časopisech, a v některých případech i ověřování v praxi za přesně stanovených rámcových podmínek.
 Provedené analýzy, modely a jejich následná přezkoušení ukazují, že v lese a v lesním hospodářství se odehrává celá řada jevů, spojených s nejrůznějšími vlivy, které se zčásti podporují, zčásti si však konkurují. Je úkolem lesnické politiky tyto vlivy a jevy objasnit, zprůhlednit, a tím pomoci nalézt optimální řešení. Není tedy jejím úkolem jevy a problémy v lese řešit, ale řešit jevy a problémy, k nimž ve společnosti ve vztahu k lesu dochází. 
Při analýze se zřetelně projeví zvláštnost odvětvové politiky: potřebuje shromáždění a pochopení faktů pocházejících z různých oblastí daného oboru a na druhé straně se musí orientovat na problémy, jejichž řešení vyžaduje obecná politika. V našem případě to vyžaduje zpracování přírodovědných, technických a provozně hospodářských údajů, které mohou napomoci stanovení situace lesa a lesního hospodářství, mimo to je nutné vzít v úvahu i kategorie sociálních věd, aby se zdůraznil politický význam lesa a lesního hospodářství. Přitom je zvláště nutné mít na zřeteli, že politika neopisuje statistickou oblast, nýbrž se vztahuje k dynamickým dějům a ústředním bodem jejího snažení je tvorba opatření. To se děje zejména tam, kde se stávající situace jeví jako neuspokojivá nebo konfliktní. Politicky relevantní analýzy se tudíž výrazně týkají konfliktních oblastí lidského soužití, v našem případě konfliktních oblastí souvisejících s lesem.
2.7	Nástroje lesnické politiky
 Pod pojmem nástroje lesnické politiky rozumíme prostředky, které slouží k uskutečňování strategií 
a koncepcí lesnické politiky, které je možno rozdělit do tří skupin:
a)	donucovací, k nimž patří především právní normy a státní dohled nad lesy a hospodařením v nich,
b)	přesvědčovací, představované zejména odbornou správou lesů, poradenstvím a lesnickou osvětou,
c)	zvelebovací (podpůrné), mezi které počítáme sdružování vlastníků lesů, dotace, subvence a daňové úlevy (způsoby přímé), podporu lesnického školství, dalšího vzdělávání pracovníků, výzkumu a pod. (způsoby nepřímé).
Donucovací nástroje lesnické politiky
 Za základ soustavného působení státní moci na hospodaření v lesích je možno považovat vydávání lesních řádů v polovině 18. století. Tyto řády omezovaly svévolnou těžbu dřeva, nařizovaly obnovu lesa na holinách a sledovaly celkové zlepšování hospodaření v lesích, často za významného omezování vlastnických práv. K tomuto omezování dochází i v současné době. I země s rozvinutým tržním hospodářstvím a liberálními politickými systémy uplatňují tuto zásadu společenského významu lesa. Lesní zákony v pravém slova smyslu u nás platí od roku 1852. S postupem doby se zvětšoval jejich rozsah, prohluboval a zpřesňoval jejich obsah a je možno určit motivy, pro které bylo a je nutné tyto právní normy vydávat:
a)	mimořádný význam mimoprodukčních účinků lesů pro celou společnost
b)	velmi dlouhá doba produkční a s ní spojená prejudikace následných generací současným hospodařením,
c)	nutnost určitého omezení vlastnických práv přesným stanovením povinností vlastníků lesa,
d)	vytvoření podmínek pro zvyšování odborné úrovně hospodaření v lese,
e)	volný vstup všech občanů do lesa, při současné ochraně lesa proti poškozování.
 Lesnická legislativa všech států střední Evropy prochází obdobím intenzivního hledání východiska ze současného stavu lesů pomocí ekologických principů jeho obhospodařování.
 Nezbytnou součástí donucovacích nástrojů lesnické politiky je účelná organizace státní služby dohlédací, která má za úkol sledovat dodržování platných právních norem.
 Přesvědčovací nástroje lesnické politiky
 Odborná správa drobných lesů má za úkol zajišťovat komplexní péči o tyto lesy, pokud nemají vlastního odborného hospodáře. Tato péče má být spojena s poradenskou činností a účinnou pomocí vlastníkům těchto lesů. Řešení otázky odborného poradenství vlastníkům drobných lesů na podkladě předávání zkušeností je jedním z nejdůležitějších úkolů státní lesnické politiky.
 Také lesnická osvěta ostatní veřejnosti patří k významným úkolům lesnické politiky.
 Zvelebovací (podpůrné) nástroje lesnické politiky
 Jedním z největších problémů lesního hospodářství představuje obhospodařování drobných lesů. K jeho překonání se doporučuje ve většině zemí sdružování vlastníků lesů za účelem zlepšování obhospodařování jejich lesních majetků.
 Důležitým podpůrným opatřením lesnické politiky jsou motivačně působící ekonomické nástroje, zejména daňová soustava, dotace a subvence do lesního hospodářství. V daňovém systému mají státní orgány účinný prostředek k usměrňování chování vlastníků lesa a to zejména tam, kde je uspokojování veřejného zájmu v rozporu s jejich ekonomickými zájmy a respektování veřejného zájmu není zákonem přímo uloženo. Rovněž může daňový systém přispět k řešení rozporu mezi dlouhodobou ekonomickou efektivností a krátkodobými (současnými) možnostmi, nebo potřebami vlastníků.
 Stejně účinné jsou také dotace a subvence ze státního rozpočtu, nebo i jiných zdrojů ( obecní a komunální rozpočty, ekologicky a humanitárně zaměřené fondy a nadace). Výše těchto příspěvků vlastníkům lesů na předem stanovené činnosti je v některých státech stanovena zákonem (Švýcarsko, Bavorsko).
 Dosahování cílů lesnické politiky podporuje stát také nepřímo: zajišťováním či podporou vzdělávání pracovníků všech kategorií, podporou lesnického výzkumu a lesnického plánování. Mezi podpůrné nástroje lesnické politiky se počítá i podpora trhu dříví. Lesnická politika může účinně ovlivňovat praktické lesní hospodářství, bude-li se současně zabývat skutečnými rozhodovacími procesy a možnostmi realizace vypracovaných zásad a koncepcí. Její účinnost nespočívá v permanentní práci na zákonných předpisech, ale v každodenním úsilí o jejich realizaci.
3.	Vývoj lesa
3.1	Prvotní sukcese
 Archeologicky a pylovými rozbory doložená historie lesů ve střední Evropě začíná s ústupem ledovce po posledním zalednění, tedy přibližně před 10000 lety. Z počátku převládající tundra byla vytlačena lesy borovými s břízou. Již asi po 1000 letech se pod jejich ochranou rozšířila líska. Před 6500 lety přišel dub jako hlavní dřevina utvářející lesy. Byl doprovázen jilmem, lípou, javorem klenem a druhově bohatým keřovým patrem. Přibližně ve stejné době obsadil vyšší polohy smrk. Asi před 5500 lety se na sever rozšířily buky a jedle a dosáhly okolo 2500 let př. Kr. největšího rozšíření především ve středních horských polohách.
Na části SRN a ČR byly na 70 % území bukové lesy středohor a smíšené bukové porosty nižších poloh. 30 % plochy na písčitých půdách bylo porostlé borovicí s dubem a ostatními listnatými dřevinami a v horských polohách bukem s jedlí a smrkem.
3.2	Vývoj lesa v období 4 000 let př. Kr. až do konce 11. stol .
K zřetelným změnám tohoto složení lesů vlivem působení člověka došlo asi 4 000 let př.Kr., v mladší době kamenné. Člověk lovec a sběrač plodů se změnil na kočovného zemědělce. S tím jsou spojena rozsáhlá mýcení lesů. Mezi 4000 - 1800 lety př. Kr. částečně usedlé kmeny žily z neregulovaného zemědělství a nebo z lesního zemědělství, při kterém docházelo k poklesu výnosovosti na mýcených lesních půdách a k přenechání této plochy přírodě a opětovnému zalesnění pomocí přirozené sukcese. Ve střední Evropě vedlo k tomu, že na holých plochách vznikl opět les jako klimaxové společenstvo, odpovídající svým složením podmínkám prostředí. Pro zemědělství se přitom dále mýtily nové plochy. Na počátku ranného středověku ( cca 700 - 800 let po Kr.) byla střední Evropa ještě zalesněna na přibližně 70 - 75 % plochy. Postupné zdokonalování zemědělství a chovu dobytka s počínající pastvou v lese, ovládání kovového nářadí a prvotní formy řemesel byly hlavní příčinou civilizačního vývoje. Rostl i počet obyvatel. Velký vliv mělo i stěhování národů. Lidé v té době žili převážně sídlištním způsobem. Sídliště byla obklopena úzkým kruhem zahrad, polí a pastvin, které přecházely na okraji lesů do pastevních lesů obklopených nedotčeným pralesem.
3.3	Vývoj lesa v období od 12. do 18. století
 Osídlení našich zemí do konce 12. století bylo poměrně ještě řídké a soustřeďovalo se ponejvíce do bezlesích oblastí spraší nebo krajiny jen málo zalesněné. V oblastech lesnatých a horských byly osady pouze kolem obchodních cest a obydlí strážců, ustanovených k zajišťování bezpečnosti kupců. Kolonizaci lesní půdy započaly u nás ve větší míře v druhé polovině 12. století kláštery. Především řády Benediktinů, premonstrátů 
a cisterciáků se řídily řádovým pravidlem "Ora et labora" (modli se a pracuj).
Zakládání nových vsí na lesní půdě podporovali panovníci, jimž zpočátku patřila veškerá půda, dále šlechta, která tuto půdu dostala většinou za službu panovníkovi, ale kolonizace klášterní byla nejvýznamnější.
 Pokud bylo potřeba dříví, byl les kácen, pokud bylo třeba si opatřit větší plochy pro zemědělství, ulehčovala se práce pálením (žďářením) lesa a popelem se pohnojila nově získaná zemědělská půda. Kromě vykácených ploch pro jednotlivé osadníky, dostávala celá obec ještě kus lesa, z něhož si brala potřebné užitkové a palivové dříví, anebo na něm společně pásla skot a vepře. Při tehdejším nadbytku lesní půdy byla její kolonizace jediným možným způsobem jejího zhodnocení a zabezpečení stálého výnosu z ní. Takto probíhala kolonizace 
i ve 13. a 14. století.
 Výsledkem této historie osídlování je to, že les zůstal na stanovištích, která mu byla přidělena přírodními podmínkami, hlavně půdními. Jsou to půdy těžko obdělávatelné tzn. mělké, nedostatečně zásobené živinami, na příkrých stráních, těžké, kamenité nebo trvale zamokřené. Tedy na stanovištích, která zaujímal před 600 lety.
 Přírodní podmínky (půdní a klimatické), potřeba potravin pro obyvatelstvo určují dodnes rozlohu zemědělské a lesní půdy a jejich rozdělení. Při dnešní hustotě obyvatelstva pokrývá les 33 % rozlohy státu.
 Od středověku spočívala určující hodnota lesa pro zemědělství v pastvě hovězího dobytka a vepřů. V závislosti na fyziologii výživy paseného dobytka vznikaly značně rozdíly v poškození lesa, od ještě únosné pastvy vepřů, přes pastvu hovězího dobytka a ovcí, po pastvu koní a na konec k extrémně škodící pastvě koz.
 Zavedením ustájení dobytka došlo vedle pastvy k dalšímu poškozování lesa - hrabání steliva (hrabanky). 
V celku intenzívní hrabání steliva poškodilo les více než tisíciletá pastva. Odebírání humusotvorné vrstvy, umožňující koloběh živin v lesní půdě, změnilo strukturu a vlastnosti svrchní vrstvy půdy a znemožnilo přirozenou obnovu.
 Značný význam po celé tisíciletí mělo dnes nevýznamné včelařství. Ještě v 18. století překračoval na některých místech výnos ze včelařství ostatní výnosy z lesa. Mělo však vliv na složení lesů, především podporou dřevin jako je lípa, jíva, osika, líska, krušina. Aby bylo možno zlepšit chov včel, byl les prosvětlován, bylo upouštěno od jeho pěstování.
 Ještě více poškodilo les střídavé zemědělství. Při tomto způsobu se jednalo o přesné střídání získávání dřeva 
s přechodným pěstováním obilí a lesní pastvy. Z tohoto regulovaného zemědělského a lesnického hospodářství se vyvinul výmladkový (nízký) les, od 17. století silně orientovaný na získávání kůry a paliva. Kůra byla využívána k výrobě třísla (loupeniny s 15 - 25letým obmýtím). V kombinaci s využíváním dřeva v rozvíjejícím se hornictvím v 19. století, dosáhlo výmladkové hospodářství v mnoha oblastech střední Evropy značného hospodářského významu a udrželo se až do 20. století.
 V 15. a 16. století se rozšířila v některých částech Německa těžba pryskyřice. Jednalo se především o oblasti dopravně těžko přístupné a tak výnos ze " smolaření " byl nezřídka jediným výnosem z těchto lesů. Poněvadž byla známa škodlivost smolaření postižených stromech, byla snaha regulovat je lesními řády a zákony. 
V bývalé NDR, ale i u nás se prováděla těžba pryskyřice ještě do 90. let dvacátého století, z důvodů nedostatku surovin a deviz v socialistickém plánovaném hospodářství.
 Po tisíciletí bylo dřevo pro člověka důležitým zdrojem energie. Ještě v 19. století byla produkce paliva převládajícím produkčním cílem lesního hospodářství věkových tříd. Tzv. užitkové dříví tvořilo ještě v r. 1850 pouze desetinu dřevní hmoty. Energie získané spalováním dříví se využívalo v hutnictví, později v hornictví. Značná potřeba zajišťování dřeva a dřevěného uhlí pro hornictví a hutnictví vedla v 16. století k vydávání horních řádů a ty byly předchůdci dnešních lesních zákonů.
 Dalším důležitým výrobním odvětvím vázaným na les bylo sklářství a s ním spojená výroba potaše. Jejich rozvoj nastal zejména po 30leté válce. Výroba skla vedla k rozsáhlým holosečím. Podle historických pramenů za desetiletý provoz jedna sklářská huť zcela devastovala 1250 ha lesních porostů. Od r. 1600 do roku 1800 zničila rychle rostoucí potřeba energie a surovin ve sklárnách lesy v takovém měřítku, že v 2. polovině 
18. století byl jejich provoz v lesích lesními řády nebo zvláštními omezeními ukončen.
3.4	Vývoj lesa v období od 18. století do dneška 
Do 18. století byl les nejdůležitějším zdrojem energie. Přesto důvodem, že od 19. století bylo dříví stále více nahrazováno uhlím, nebyla krize z nedostatku palivového, nýbrž užitkového dřeva. V blízkosti sídlišť se vyvinul střední (sdružený) les. Představoval ideální kombinaci pastvy vepřů, produkce užitkového dříví 
a paliva, a byl silně prosazován již od 15. století. Tento les ve druhé polovině 19. století však nebyl schopen krýt stoupající potřebu dřeva pro stavebnictví a řemesla, a to vytvořilo předpoklad pro soustavný převod tohoto lesa na les vysokokmenný (vysoký).
 Stav lesů v 18. století nepříznivě ovlivnilo plavení dříví (vorařství). To bylo podporováno také tím, že ceny dřeva neustále stoupaly. Jeho intenzívní provozovaní vedlo v rozsáhlých oblastech k dalším holým sečím ve zbytcích původních lesů zvláště na příkrých stanovištích. V oblastech vhodných pro plavení dříví nezřídka způsobilo úplné odlesnění po staletí zalesněných hor (Krkonoše, Šumava).
 Prales jako nedotčený přírodní les v 18. století ve střední Evropě neexistoval. Stávající lesy byly chudé na dřevo, měly nedostatečnou dřevní zásobu, jejich dřevinná skladba byla vzdálena přirozené skladbě původních lesů.
 Tisíciletá neregulovaná těžba zredukovala přirozené míšení dřevin na několik plodonosných dřevin jako je dub a buk. Javory, jilmy, třešeň, lípy, jasan, břek a ovocné dřeviny téměř zmizely z lesů. Zbytky výmladkových lesů se skládaly z více či méně rostoucích dubů a habrů, více podobné křoví než lesu.
 Potřeba užitkového dříví vedla k tzv. regulované extrakci, která je charakterizována vznikem a uplatněním principu nepřetržitosti, vyrovnanosti a trvalosti produkce a těžeb dřeva. Uplatňování těchto principů v lesním hospodářství je od počátku spojeno s holosečným hospodářstvím, umělou obnovou lesa a později i s výchovou lesních porostů, s cílem zajistit co největší trvalou produkci co nejkvalitnějšího užitkového dříví. Praktické důvody tohoto způsobu obnovy a ekonomická teorie čistého výnosu z půdy a teorie normálního lesa přispěly 
k zakládání stejnorodých a stejnověkých porostů (monokultur) smrkových, borových, bukových a dubových. Jejich produkce je závislá na stanovišti, obsahu živin, vodním a vzdušném režimu a hloubce půdy. Rozsáhlé kalamity způsobené biotickými a abiotickými činiteli, zhoršování produkční schopnosti a potřeba plnění ostatních mimoprodukčních funkcí lesa si vyžadovalo změny v druhové skladbě lesních porostů, ale i způsobu obhospodařování lesů. To se od počátku 20. století projevuje v teorii i praxi lesního hospodářství ve využívání přirozené obnovy lesa, ve snahách o dosažení lesa neustále plně tvořivého, přírodě blízkého a trvale udržitelného (ekologického) lesního hospodaření.
4.	Údaje o současném stavu lesů
4.1	Lesnatost České republiky
  Lesní zákon č.289/95 Sb. vymezuje pojmy les, lesní porost a lesní pozemky. Lesem se rozumí lesní porosty 
s jejich prostředím a pozemky určenými k plnění funkcí lesa. Lesními porosty jsou stromy a keře lesních dřevin, které v daných podmínkách plní funkce lesa. Pozemky určené k plnění funkcí lesa jsou:
a)	pozemky s lesními porosty a plochy, na nichž byly lesní porosty odstraněny za účelem obnovy, lesní průseky a nezpevněné lesní cesty, nejsou-li širší než 4 m a pozemky, na nichž byly lesní porosty dočasně odstraněny z rozhodnutí orgánu státní správy lesů podle § 13 lesního zákona,
b)	zpevněné lesní cesty, drobné vodní plochy, ostatní plochy, pozemky nad horní hranici dřevinné vegetace (hole), s výjimkou pozemků zastavěných a jejich příjezdních komunikací, lesní pastviny a políčka pro zvěř, pokud nejsou součástí zemědělského půdního fondu a jestliže s lesem souvisejí nebo slouží lesnímu hospodářství.
 Pozemky určenými k plnění funkcí lesů nejsou školky a plantáže lesních dřevin, založené na pozemcích, které nejsou určeny k plnění funkcí lesů, pokud orgán státní správy lesů na návrh vlastníka pozemku nerozhodne jinak.
Česká republika je zalesněná na cca 33 % své rozlohy. Patří mezi nejlesnatější evropské země. 
V jednotlivých oblastech státu se lesnatost liší, nejmenší je v nížinách a největší v horských a podhorských polohách. Tak máme např. okresy s lesnatostí nad 50 % a okresy s lesnatosti menší než 15 %.
Významným ukazatelem je plocha lesa na jednoho obyvatele, který představuje poměr mezi výměrou lesů a počtem obyvatel, což lépe vystihuje strukturu vztahů mezi lesem a člověkem. Tento poměr je důležitý, neboť stále více lidí potřebuje rozmanité funkce lesů (spotřeba dřeva, rekreace a pod.). Současně však les silněji zatěžují ( např. odlesňování pro výstavbu, energetická a dopravní síť). V České republice činí plocha lesů na 
1 obyvatele 0,25 ha.
4.2	Produkce lesa
 Dřevní surovina produkovaná v lesích se dále zpracovává a opracovává podniky dřevozpracujícího průmyslu. Zásoba dřeva v lesích ČR činila v roce 2000 630,5 mil. m3 bez kůry. Od roku 1930 (307 mil. m3) se zvýšila  více než dvojnásobně.
Výše zásob dříví na 1 ha činí 247 m3, a vyšší zásobu mají v Evropě pouze SRN, Rakousko a Švýcarsko, které lze považovat za země se srovnatelným lesním hospodářstvím. Ve Švýcarsku je hektarová zásoba ovlivněna jednak odlišným způsobem hospodaření (převaha podrostního a výběrného způsobu hospodaření) a dále vysokým věkem ochranných porostů v horách.
Od roku 1945 až do poloviny osmdesátých let měla těžba dříví stoupající trend. Po roce 1990 nastal pokles zastavením úmyslných těžeb v lesích podléhajících restitucím. Od roku 1996 došlo opět ke zvyšování těžeb.
Těžba dřeva	1985	1990	1995	1997	1998	1999	2000	
celkem v mil. m3	13,91	13,33	12,37	13,49	13,99	14,20	14,44	
 v m3 na 1 ha	5,29	5,07	4,70	5,13	5,31	5,39	5,48	
 V roce 2000 bylo z každého ha lesa vytěženo v průměru 5,48 m3, naopak běžný roční přírůst činil 7,70 m3/ha a průměrný celkový roční přírůst 6,5 m3/ha. Tento rozdíl se již po desítiletí projevuje ve zvyšování celkových zásob dříví v lesích. Průběh běžných a celkových přírůstů a celkových těžeb v mil. m3 je patrný z následující tabulky:
Rok	1980	1990	1998	1999	2000	
těžba celkem v mil. m3	13,91	13,33	13,99	14,20	14,44	
běžný přírůst v mil m3	17,10	17,00	18,40	18,80	19,8	
průměrný přírůst v mil. m3	16,00	16,30	16,50	16,80	16,8	
Tento příznivý stav je výsledkem více než 150 let uplatňovaného principu trvalosti a vyrovnanosti hospodaření a dlouhodobé péče o zásobu a přírůst lesních porostů.
 Cena všech porostů v ČR včetně půdy se odhaduje na více než 650 miliard Kč. Podíl lesního hospodářství na hrubém domácím produktu ČR činil v roce 2000 0,6 procentního bodu a dlouhodobě vykazuje setrvalou úroveň.
Dříví je prodáváno volném a žádnými státními zásahy neovlivňovaném domácím trhu se dřevem. U všech sortimentů surového dříví jsou od roku 1991 uplatňovány smluvní ceny. Od počátku roku 1995 začal mírný nárůstu cen dřeva na domácím trhu, což souvisí se zvyšujícím se zájmem o dřevní surovinu na domácím 
i zahraničním trhu, a s oživením ekonomiky. V současnosti však ceny stagnují. Rozhodujícími sortimenty na tuzemském trhu v roce 2000, co do množství i ceny, byly výřezy jehličnaté, vlákninové a ostatní dříví jehličnaté. Nárůst cen u těchto sortimentů přispěl k vyrovnání tuzemských a zahraničních cen. Během tohoto roku dosáhly průměrné ceny v Kč/m3 následující výše:
Sortiment	jehličnaté	listnaté	
Výřezy I. třídy	3635	6101	
Výřezy II. třídy	2950	3579	
Výřezy III.A třídy	1887	1746	
Výřezy III.B třídy	1538	1379	
Výřezy IV. třídy	1234	-	
Výřezy V. třídy	907	592	
Dříví VI. třídy	264	385	
 Ceny dřeva jsou také závislé na konjunktuře a reagují citlivě na stále se opakující kalamity (sněhové, větrné 
a hmyzí). 
 Vývoz a dovoz surového dříví není státem podle současné právní úpravy regulován. Pouze pro vývoz vybraných sortimentů platí tzv. automatické licence, které slouží k evidenci vyvezeného množství. Dovoz surového dříví není zatížen clem. Komplexní evidence vývozu a dovozu dříví je prováděna prostřednictvím celní statistiky. 
V roce 2000 bylo vyvezeno 1,9 mil. m3 a dovezen 1,0 mil. m3 surového dříví. Saldo zahraničního obchodu je aktivní částkou 1,913 miliard Kč.
Význam dřeva v národním hospodářství je ještě zvýrazněn vytvářením pracovních příležitostí pro pracovníky 
v lesním hospodářství, dřevozpracujícím průmyslu a pro pracovníky v dopravě dřeva a výrobků dřevozpracujícího průmyslu a dalších službách odvětví lesnímu hospodářství. V roce 2000 zaměstnávalo lesní hospodářství 32 264 pracovníků, z nich část v oblastech s nedostatkem jiných pracovních příležitostí. Ve dřevozpracujícím průmyslu asi  112000 pracovníků, což je dohromady asi 3,1 % celkového počtu zaměstnaných v ČR.
4.3	Druhová skladba lesů
 Podle zprávy o stavu lesního hospodářství za rok 1999 výrazně převládají v současné druhové skladbě lesů ČR  jehličnaté dřeviny, které zaujímají 76,5 % porostní plochy. Listnaté dřeviny rostou na 22,3 % porostní plochy. Porovnání přirozené, současné a doporučené skladby lesních porostů  ukazuje následující tabulka:
Skladba lesů	smrk	jedle	borovice	modřín	ostatní	Sa jehl.	dub 	buk	habr	
přirozená	11,2	19,8	3,4	0,0	0,3	34,7	19,4	40,2	1,6	
současná	54,1	0,9	17,5	3,8	0,2	76,5	6,4	6,0	1,2	
doporučená	36,5	4,4	16,8	4,5	2,2	64,4	9,0	18,0	0,9	
	jasan	javor	jilm	bříza	lípa 	olše 	ost. list.	Sa list	Holina	
přirozená	0,6	0,7	0,3	0,8	0,8	0,6	0,3	65,3	0,0	
současná	1,1	0,9	0,0	2,9	     1,0	1,4	1,4	22,3	1,3	
doporučená	0,7	1,5	0,3	0,8	3,2	0,6	0,6	35,6	0,0	
 Smíšení lesů  v současnosti vyvrací obecně tradovaný názor, že v lesích ČR převažují jehličnaté monokultury.
Kategorie smíšení	Porostní skupiny	
Zastoupení	méně než 25% listnáčů	méně než 25% jehličnanů	více jak 25% listnáčů	
% porostní plochy	31,18	13,16	55,66	
Z obou tabulek jasně vyplývá, že je třeba v porostní skladbě výrazně snížit podíl smrku a naopak zvýšit podíl buku,  dubu a jedle. Vzhledem k dlouhé době produkční se doba nezbytná  k změně druhové skladby počítá na mnoho desítek let. Za období od roku 1950 do roku 2000 podíl listnatých dřevin stoupl z 12,5 % na 22,3 %. Proto je potřeba, s ohledem na současný stav lesa a prognózy možných klimatických změn, přistoupit ke zvýšení druhové diverzity lesů a přiblížit jejich druhovou skladbu skladbě doporučené.
4.4	Poškození lesů
 V současné době je imisemi silně a středně poškozeno okolo 5 % lesů v České republice, a dalších více jak 
55 % je poškozeno slabě. V posledních letech se imisní zatížení snižuje, při čemž dochází zejména k poklesu imisí SO2. Ale naproti tomu dlouhodobě postupně narůstají koncentrace NOx, což způsobuje na některých místech ČR překračování kritických zátěží dusíku pro lesní půdu. Nejvíce jsou ohroženy chudé půdy na kyselých stanovištích, kde může být negativně ovlivněna rovnováha živin i vlivem předchozí více jak čtyřicetileté imisní zátěže. Okyselování lesních ekosystémů, zejména lesních půd zůstává velkým problémem. Na celém území republiky je v současnosti překročena koncentrace ozónu (O3), který negativně působí na asimilační orgány dřevin. Odolnostní potenciál lesních ekosystémů v imisních oblastech je většinou vyčerpán, takže i nižší koncentrace škodlivin v kombinaci s nepříznivými krátkodobými klimatickými podmínkami způsobují další poškození.
 Škody ohryzem a loupáním spárkatou zvěří se projevují na redukované ploše větší než 5 % celkové výměry lesů. Poškozením je postiženo téměř 26 mil. m3 dřevních zásob. Škody způsobené okusem a vytloukáním na lesních kulturách se podílejí na ztrátách při umělé obnově lesů, jsou limitujícím činitelem přirozené obnovy porostů a zvyšování zastoupení listnatých dřevin. Obojí tyto škody patří svým rozsahem stále k největším škodlivým vlivům na les. Největší podíl na poškození lesa má zvěř spárkatá, jejíž stavy navzdory snahám lesníků, neustále rostou. Škody způsobené za rok 2000 byly vypočteny v celkové výši 36,4 mil. Kč a jsou 
o 27,7% vyšší než v předchozím roce.
 Řešení tohoto závažného problému lesního hospodářství představuje těžký a dlouhodobý úkol, zejména proto, že koncepční názory na řešení souladu mezi stavem lesních porostů a stavy spárkaté zvěře jsou často protichůdné, jsou lobovány ze všech směrů a podklady pro rozhodování (myslivecká statistika) jsou nevěrohodné
 Vážné ohrožení stavu lesů představuje přemnožení kalamitních škůdců, zejména kůrovců a listožravých škůdců na jehličnanech (ploskohřbetka a pilatky na smrku). Listožravé škůdce listnáčů představují s současné době především obaleči a píďalky na dubu Přemnožení kůrovců ( kůrovce smrkového, severského a lesklého) se stalo od roku 1992 kalamitním v celé střední Evropě ( Rakousko, SRN, Švýcarsko, Česká republika). Byl to důsledek několikaletého suchého a teplého počasí, nepříznivých vlivů imisí a stanovišti neodpovídajícího složení lesních porostů. V současnosti je možno konstatovat, že na většině území ČR jsou kůrovci na smrku 
v základním stavu. Výjimkou je situace v NP Šumava, kde bylo evidováno 38 % veškerého kůrovcového dříví 
v ČR. Vedle NP Šumava byla vážnější situace v oblasti severní Moravy a Krkonoš. Podíl nahodilých těžeb je ovlivňován abiotickými činiteli jako je vítr, sněhové polomy, sucho a námraza. Regionálně největší škody těmito činiteli postihuje oblast severní Moravy a Slezska, Šumavu, západní Čechy a Krkonoše. Podíl nahodilých těžeb vlivem všech škodlivých činitelů dlouhodobě klesá a v roce 2000 činil 1,985 ml. m3, tj. 13,8 % celkové těžby. Přehled nahodilých těžeb v období 1990 – 2000 ukazuje následující tabulka:

Rok	Polomy	Ostatní nahodilé těžby		
	vítr	sníh	námraza	exhalace	sucho	Ostatní	% celkové těžby	
1990	8389	154	29	358	284	70	57,5	
1995	1520	168	54	278	1481	137	29,4	
1998	1681	81	72	191	207	109	16,7	
1999	1845	113	45	72	188	86	16,6	
2000	1451	156	53	56	196	73	13,8	
5.	Vlastnictví lesa
 Institut "vlastnictví” je v právním řádu a v ústavě České republiky zakotveno jako právo soukromého vlastnictví. Článek 11 Listiny základních lidských práv a svobod, který je součástí Ústavy České republiky stanoví:
•	Každý má právo vlastnit majetek. Vlastnické právo všech vlastníků má stejný zákonný obsah a ochranu. Dědění se zaručuje.
•	Vlastnictví zavazuje. Nesmí být zneužito na ujmu práv druhých nebo v rozporu se zákonem chráněnými obecnými zájmy. Jeho výkon nesmí poškozovat lidské zdraví, přírodu a životní prostředí nad míru stanovenou zákonem.
•	Vyvlastnění nebo nucené omezení vlastnického práva je možné ve veřejném zájmu, a to na základě zákona a za náhradu.
 Podle § 123 občanského zákoníku je vlastník oprávněn v mezích zákona předmět svého vlastnictví držet, užívat a požívat jeho plody a užitky a nakládat s ním. Vlastnické právo je základním věcným právem, právem absolutním, působí vůči všem a odpovídá mu povinnost všech ostatních subjektů nerušit vlastníka ve výkonu jeho práva k věci.
 Držba věci je spojena s momentem objektivním, což je nakládání s věcí, jednak s momentem subjektivním tj. nakládání s věcí jako se svou.
 Oprávnění věci užívat, znamená využívat její užitnou hodnotu. V určitém smyslu je to oprávnění užívat pro sebe podstaty věci a popř. ji měnit. Právo užívat plody se uplatní u věcí plodonosných a dává vlastníkovi právo přisvojit si plody svého vlastnictví a užívat užitky.
 Právo nakládací (disposice) umožňuje především realizaci směnné hodnoty věci. Vedle práva převést věc na jiného, obsahuje toto právo i jiné disposice s věcí, při nichž se směnná hodnota věci nerealizuje (např. přenechání věci do užívání jinému, zatížení věci a pod.) a zahrnuje i spotřebování věci, nebo její zničení. Některé disposiční úkony vlastníka však podléhají určité aprobaci státních orgánů (např. vklad do katastru nemovitostí při jejich převodu).
 V § 124 se stanoví, že všichni vlastníci mají stejná práva a povinnosti a poskytuje se jim stejná právní ochrana. Vlastník však nemůže vykonávat své právo neomezeně. Omezení, vyplývající přímo z právních předpisů, jsou označována jako pojmová omezení vlastnického práva. Právní předpisy stanoví v některých případech způsob, jakým jedině může být věc užívána. (K takovým předpisům patří i lesní zákon). Jiná omezení vlastnického práva, stanovená právními předpisy, se netýkají vlastnictví určitých věcí, ale pouze výkonu vlastnického práva za určitých podmínek nebo v určitých oblastech (např. ochranná pásma).
 Podle § 128 lze ve veřejném zájmu věc vyvlastnit nebo vlastnické právo omezit, nelze-li dosáhnout účelu jinak, a to jen na základě zákona, jen pro tento účel a za náhradu.
 Vyvlastnění je nejsilnějším zásahem do vlastnických práv a je pro ně typické, že se uskutečňuje individuálním správním aktem, a ne obecně platným zákonem, jako tomu je při omezování vlastnických práv.
 Obsah vlastnictví se mění v závislosti na změnách prosazování veřejných zájmů pomocí zákonných cest a prostředků a správních aktů. Obsah vlastnictví tím odráží sociálně ekonomické a politické poměry ve společnosti. V důsledku zvyšující se sociální senzibility, se nepřiměřené užívání vlastnických práv často stává podnětem pro vznik politických hnutí, která vedou určitý druh nového třídního boje. Jeho předmětem není otázka vlastnictví majetku, ale jeho nesprávně vykládané užívání (některá hnutí ochránců přírody).
5.1	Vývoj vlastnických vztahů
 V našich zemích se vlivem historického vývoje vytvořily tyto druhy vlastnictví:
1)	státní ( královské, komorní), kam patří lesy ve vlastnictví státu a nebo státem spravované,
2)	veřejné, sem počítáme lesy obcí a měst. lesy veřejných fondů, lesy singulární, komposesorátní a urbární,
3)	církevní, zahrnuje lesy arcibiskupské, biskupské, klášterní (řádové), benefiční, kostelní a pod.
4)	soukromé, které se do roku 1924 obvykle dělily na formu fideikomisní (svěřenskou), u které majetek přecházel jen na členy určité rodiny (aby bylo zabráněno jeho drobení), nebo aloidní s možnosti volného nakládání. Podle zákona č.179/1924 Sb. přešly fideikomisy na aloidní formu držby. Vedle vlastnictví velkých soukromých lesů, existuje vlastnictví drobných lesních majetků ( lesy selské a jiných vlastníků). V případě lesů jiných vlastníků se jedná zpravidla o vlastnictví osob, jejichž povolání nebo existenční základna je mimo zemědělství nebo lesní hospodářství.
5)	družstevní, vzniklé podle zákona č. 70/1873 ř. z. z majetku fyzických a později i právnických osob (obcí).
5.1.1	Státní vlastnictví lesů
 Původně lesy patřily všem, později se také v našich zemích uplatnil názor, že veškerá neosídlená půda, tedy všechny lesy bez pána, patří panovníkovi. Kromě lovu, nepřinášely panovníkovi žádné zvláštní výhody a tak odměňoval touto půdou šlechtice za jejich prokázané vojenské a úřednické služby. K podstatnému snížení královského (státního) majetku přispěl Jan Lucemburský ve snaze získat finanční prostředky na svůj dobrodružný život. Jeho syn Karel IV. se naopak snažil získat zpět co nejvíce tohoto majetku. Jeho vztah k těmto lesům lze vyčíst z úvodu jeho Karlova zákoníku (Majestas Karolina): “Naše překrásné lesy obdivované mnoha zeměmi, nejenže chceme rozšířit chráněním ..., chceme je zachovat a nedotčené je chceme věčně mít.” Husitské bouře, kdy prakticky neexistovalo žádné státní vedení, přispěly ke snížení královského majetku ve prospěch šlechty. Všeobecně je možno říci, že čím konsolidovanější bylo království České, tím větší podíl lesů patřil panovníkovi. Pobělohorská doba, konfiskace majetku české nekatolické šlechty, vedla k tomu, že většina našich lesů se dostala do rukou cizí šlechty, která se po celá staletí ( až na vzácné výjimky) necítila být součásti naší pospolitosti.
 Velká změna v majetkových poměrech nastala v době “osvíceneckého absolutismu” a národohospodářských fysiokratických zásad. Za Josefa II., který se stavěl proti jakémukoliv státnímu podnikání, bylo jen v Čechách rozprodáno 97 208 ha státních lesů (v celé rakouské říši to činilo 183 708 ha). Výměra státních a státem spravovaných lesů, tzv. komorních, činila v Čechách a na Moravě v roce 1916 pouhých 27 500 ha. Pro srovnání : Jan Adolf, kníže ze Schwarzenberku vlastnil v roce 1886 97 454 ha a Jan II., kníže z Lichtensteinu měl v té době v Čechách a na Moravě 127 320 ha lesa. Státní a státem spravované lesy v roce 1920 (podle Dr. ing. Karla Šimana) v Českých zemích měly výměru 15 948 ha a spolu se zkonfiskovaným císařským lesním majetkem činila jejich rozloha 3,6 % celkové plochy lesů. Po druhé světové válce vzrostla na 18,3 %, v roce 1947 po všech konfiskacích a v důsledku revize 1. pozemkové reformy na 60,1 % a na konci období tzv. socialismu v roce 1989 dosáhla 95,8 % .
5.1.2	Lesy obecní a samosprávní
 Lesy obecní a samosprávní zahrnují lesy obcí, měst a svazků územní samosprávy. Patřily k ním i majetky zemí a okresů. Většinou však byly po roce 1948 zestátněny, ojediněle přiděleny lesním družstvům. Obcím byly navráceny zákonem č.172/1991 Sb. Jako drobné lesy vznikaly zalesněním málo produktivních půd, nebo koupí. Města na rozdíl od obcí, často dostávala lesní majetek od vladaře darem, ale největší část městských lesů byla získána koupí. Velké lesní majetky u nás mají města: Brno, Dvůr Králové n. L., Děčín, Hradec Králové, Jaroměř, Kutná Hora, Karlovy Vary, Mariánské Lázně, Olomouc, Pelhřimov, Písek, Plzeň, Praha, Rokycany, Tábor, Znojmo .
Lesy nadační (fondovní) byly spravované zpravidla dvěma institucemi (státní, samosprávní nebo církevní). Byly zrušeny zákonem č. 142/1947 Sb. o revizi první pozemkové reformy. Současná legislativa navrácení těchto majetku neřeší.
 Lesy společenstevní byly obhospodařovány společně. Společenstevní majetek je zbytkem a historickým produktem původní rodové (dědičné) organizace vlastnictví k zemědělské půdě, jmenovitě k lesům, pastvinám a výjimečně i k půdě ostatní. Obdobné kolektivní instituce majetkového vlastnictví existovaly i v jiných středoevropských zemích (Rakousko, Švýcarsko). Celá staletí trvající přeměna původního rodového vlastnictví nepostihla veškerou půdu a zejména lesy a pastviny zůstaly nadále ve společném užívání vlastníků selských usedlostí té, které obce tzv. rustikalistů. Toto kolektivní majetkové společenství přešlo do naší doby v různých formách:
a)	jako obecný statek, zrušený zákonem č.421/1919 Sb.
b)	jako majetek singulární, na Slovensku urbární
c)	 jako majetek komposesorátní.
 Vedle těchto zvykovým právem vzniklých majetků, existuje další singularistický lesní majetek, vzniklý na podkladě zákona č.130/1883 ř. z., o vyvazení a výkupu služebností. Podle něho se lesy dávaly za náhradu za dosavadní zrušované služebnosti, buď do vlastnictví obcí, nebo do vlastnictví "veškerenstva oprávněných" a nikoliv do individuálního vlastnictví osob, do té doby oprávněných k užívání služebností. Tak vzniklo na Moravě 188 singulárních majetků o celkové výměře 16 336 ha. Singulární lesy byly zrušeny prováděním zákona č. 46/1948 Sb. o nové pozemkové reformě. Tyto majetky byly oprávněným osobám navráceny na podkladě zákona č. 229/1991 Sb.
 Podobný vznik i charakter mají na Slovensku lesy urbární, které vznikly podobným vyvazovacím zákonným aktem podle uherského práva.
 Komposesorát je zvláštním druhem vlastnického práva, při němž podílníci jsou spoluvlastníky ideální části nemovitostí, které drží ve společném užívání. Vznikl původně v dobách feudálních tím, že jedinci nebo rodiny zemanského původu nabyly v určitém obvodu nemovitosti a práva, která společně užívaly. Jedná se o lesy 
a pastviny, a tato forma vlastnictví existuje podle uherského práva na Slovensku.
5.1.3	Lesy v církevním vlastnictví
 Církevní lesy byly považovány z právního hlediska za lesy soukromé. Pokud tyto majetky církevních úřadů, prebend, řádů, kostelů, far a církevních obcí nepřešly do státní držby podle zákona č. 215/1919 Sb. a zejména podle zákona č. 124/1947 Sb., byly zestátněny zákonem č. 46/1948 Sb., nebo byly tehdy ojediněle přiděleny svazkům územní samosprávy, nebo lesním družstvům. O způsobu jejich restituce nebylo dosud rozhodnuto.
5.1.4	Družstevní lesy
 Rozloha družstevních lesů začala stoupat již od roku 1900. Za první republiky se lesní družstva tvořila převážně přídělem lesů z pozemkové reformy. Po roce 1945 vznikala buď přídělem z pozemkových reforem nebo ve větší míře dobrovolným sdružením lesních majetků obcí tzv. lesní družstva obcí. Družstevní lesy dříve patřily podle zákona k lesům soukromým. Byly zestátněny vládním nařízením č. 81/1958 Sb. o správě národního majetku. Usnesením vlády ČR č. 168/95 o postupu při převodech nemovitého majetku bývalých lesních družstev obcí do vlastnictví obcí, byl tento lesní majetek navrácen původním vlastníkům.
5.2	Historický vývoj vlastnických poměrů v České republice
 Právní normy, které ovlivňovaly majetkovou držbu , se objevily až po vzniku Československé republiky. Tehdy nově vzniklé státní lesy převzaly právně i fakticky na našem území majetek bývalých rakouských státních lesů (na základě článku 208 mírové smlouvy ze Saint Germains en Laye ). Podle zákona č. 215/1919 Sb. o zabrání velkého majetku pozemkového (tzv. záborový zákon), doplněného zákonem č. 387/1919 Sb., měly pak podléhat záboru lesní majetky o výměře nad 250 ha, mimo objektů právně a hospodářsky samostatných, které nesloužily hospodaření na zabraných nemovitostech, a dále mimo majetku zemského, okresního a obecního. Bez náhrady se přebíraly majetky příslušníků nepřátelských států, příslušníků bývalé panovnické rodiny Habsbursko-Lotrinské, majetek nadací, spočívající na právech ze šlechtictví, zrušeného zákonem č. 61/1918 Sb.. Dále majetek, jehož užívání se zakládá na výkonu cizozemských funkcí a úřadů, nebo který byl s takovou funkcí nebo úřadem spojen, majetek bezprávně nabytý, majetek osob, které se hrubě provinily proti našemu národu ve světové válce, a konečně majetek, který měl podle ustanovení finančních zákonů připadnout státu jako splátka na dávku z majetku. Ostatní majetky podléhající záborovému zákonu byly v průběhu let 1920 - 1938 postupně přebírány za úplatu ve smyslu náhradového zákona č. 329/1920 Sb. Pokud si zabrané majetky neponechal stát, mohly být pozemkovým úřadem ve smyslu zákona č. 215/1919 Sb. a ve smyslu přídělového zákona č. 81/1920 Sb. přiděleny do určité výše do vlastnictví nebo pachtu malým zemědělcům, domkářům, drobným živnostníkům, bezzemkům, a to zvláště příslušníkům československé ozbrojené moci a válečným invalidům. Realizace těchto zákonů probíhala velmi pomalu až do roku 1938, kdy po Mnichově a zejména během německé okupace zcela ustala.
 Prvním zákonem, týkajícím se držby v roce 1945, byl dekret presidenta republiky č. 12/1945 Sb. o konfiskaci a urychleném rozdělení majetku Němců, Maďarů a nepřátel republiky. Na jeho základě bylo vyvlastněno 1,08mil. ha lesů, které pak byly většinou přiděleny státu, ale i jednotkám územní samosprávy a lesním družstvům.
 Zákonem č. 142/1947 Sb. o revizi první pozemkové reformy byly postiženy všechny majetky o výměře přes 50 ha. Tím bylo zestátněno asi 450 000 ha velkostatkářských, církevních a nadačních lesů.
 Zákonem č. 143/1947 Sb. bylo Zemí českou převzato 50 000 ha lesů hlubocké větve rodu Schwarzenberků, ale tyto lesy byly již v roce 1949 zestátněny po přeměně zemského zřízení na krajské a to s přihlédnutím k zákonu 
č.  279/1949 Sb. o finančním hospodaření národních výborů.
 V roce 1948 byl vydán zákon č. 46/1948 o nové pozemkové reformě, kterým se do státní držby převedlo dalších cca 70 000 ha velkostatkářských a zbytkových lesů. Tím byl, až na drobné lesy, prakticky zlikvidován soukromý sektor v lesním hospodářství.
 Na základě zákona č. 279/1949 Sb. a navazujícího vládního nařízení č. 90/1950 Sb. o správě národního majetku národními výbory, převzal stát většinu obecních a městských lesů, s výjimkou několika měst jako: Praha, Brno, Tábor, Písek, Kutná Hora, Přerov a pod. Tato města předala své lesní majetky státu v letech 1954 - 1963, zejména však v roce 1958. Potom zůstaly nezestátněny pouze lesy hlavního města Prahy, města Brna, jakož i lázeňské lesy Karlových Varů, Mariánských Lázní o celkové výměře asi 9000 ha.
 Vládním nařízením č. 81/1958 Sb. o správě národního majetku byly zestátněny lesy družstev a jiných útvarů, čímž celková výměra státních lesů dosáhla 2 574 000 ha. Tím se vlastně uzavřel cyklus zestátňovacích zákonných předpisů, zahájený již v roce 1918 a pokračující po roce 1945 a zejména po roce 1948.
 Vedle toho byly předávány do užívání státu lesy obhospodařované JZD. Podobně byli nuceni i ostatní drobní vlastníci lesů k jejich převedení do užívání nebo vlastnictvím státu.
 Po roce 1989 nastala postupná privatizace a restituce zestátněného majetku. Byl vydán zákon č .229/1991 Sb. 
o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku. Tento zákon byl čtyřikrát novelizován a konečné znění je v zákoně č. 131/1994 Sb. Kromě toho byl vydán zákon č. 243/1992 Sb., jimž se upravují některé otázky související se zákonem č.229/1991 Sb.
 Zákonem č. 172/1991 Sb. o přechodu některých věcí z majetku ČR do vlastnictví obcí, se upravuje i navrácení obecních a městských lesů, s výjimkou lesů v národních parcích. Bylo rovněž přijato usnesení vlády ČR č.168/1995 o převodech movitého majetku bývalých lesních družstev obcí do vlastnictví obcí. 
V roce 2000 nabyly účinnosti další zákony, které rozšířily okruh oprávněných osob:
-	zákon č. 114/2000 Sb., kterým se mění zákon č. 172(1991 Sb. o přechodu některých  věcí do vlastnictví obcí, ve znění pozdějších předpisů, převedl dnem 1. července 2000 do vlastnictví obcí nemovitosti, které byly obcím přiděleny v letech 1945 až 1948podle platných právních předpisů, avšak nebyly právoplatně zapsány do katastru nemovitostí (odhadem se jedná asi 40 000 ha).
-	zákon č.212/2000 Sb. o zmírnění některých majetkových křivd způsobených holokaustem a o změně zákona č. 243/1992 Sb., který rozšířil okruh oprávněných osob  a stanovil těmto oprávněným nový termín pro uplatnění jejich nároků do 30. června 2001.
-	lesy obcí a měst v národních parcích byly těmto vlastníkům vráceny na základě zákona č. 214/2000 Sb.
-	zákonem č. 161/1999 Sb., kterým se vyhlašuje Národní park České Švýcarsko a mění se zákon č.114/1992 Sb o ochraně a přírody a krajiny, ve znění pozdějších předpisů, bylo právo hospodaření na 7 500 ha lesních pozemků převedeno z LČR na Správu Národního parku České Švýcarsko.
-	teprve v roce 2000 byl proveden podle zákona č.111/1998 Sb.o vysokých školách převod 16 000 ha lesních pozemků z vlastnictví státu do vlastnictví vysokých škol, které mají akreditován studijní program v oblasti lesnictví.
-	na základě rozhodnutí některých soudů stát dočasně pozastavil bezúplatné převody lesního majetku na obce podle usnesení vlády č.168 z roku 1995. Důvodem je ustanovení zákona č. 77/1997 Sb. o státním podniku, které neumožňuje odejmout majetek státnímu podniku jinak než zákonem. 
Vývoj držby lesů na území České republiky v období 1850 - 2000 je zachycen v následující tabulce:
	Rok	
Lesy	1850	1910	1920	1930	1945	1947	1950	1960		1990	2000	
	% výměry lesů	
Státní	2,5	0,2	3,6	12,4	18,3	60,1	70,1	74,2	95,8	63,1	
obcí a měst	9,1	9,4	10,0	11,3	14,9	17,4	16,6	14,2	-	13,6	
Veřejné vys. školy 	-	-	-	-	-	-	-	-	-	0,3	
Církevní	8,0	6,6	7,9	7,1	6,1	7,1	-	-	-	-	
družstev a 
společenstev	-	1,2	1,9	1,8	1,7	3,2	3,2	-	-	0,9	
Nadační	1,7	1,3	0,8	1,2	0,9	-	-	-	-	-	
Šlechtické	21,0	29,5	-	-	-	-	-	-	-	-	
ostatní soukromé	57,7	51,8	75,8	66,2	58,1	12,2	10,1	3,0	0,1	22,1	
JZD	-	-	-	-	-	-	-	8,6	4,1	-	
6.	Lesnické školství
6.1	Vývoj lesnického školství
6.1.1	Příprava odborných pracovníků v období před vznikem  lesnických škol
 Ve starých dobách, kdy se lesní služba omezovala převážně jen na myslivost a hájení zvěře, a kdy se nižší zaměstnanci tehdejších panství rekrutovali z řad vlastních poddaných, nebyl potřebný žádný průkaz o způsobilosti pro získání zaměstnání myslivce. Rozhodovaly především fyzické schopnosti a důvěra představených ve svědomitost a poctivost uchazeče. Mnohdy neznali takto vybraní hajní ani číst a psát (jak vysvítá z tehdejších soudních protokolů). Pro výkon služby na vyšších místech (od správce polesí výše) byla vedle representativního vystupování, vyžadována znalost psaní a počtů. V případě nedostatku takto kvalifikovaných vlastních poddaných, byla tato místa obsazována cizími svobodníky, a na královských panstvích i osobami stavu panského. Na mnoha šlechtických panstvích byla obsazována místa nadlesních pobočními myslivci a nebo komorníky beze všeho vzdělání, aby se ušetřilo na finančních prostředcích na penze. Myslivci (fořtknechti) se počítali k panské čeledi.
 Prvním úřednickým stupněm byl waldbereiter, a druhým a zpravidla posledním, byl lovčí nebo fořtmistr, který na menších panstvích podléhal přímo majiteli a na větších majetcích, vrchní administraci panství. K dosažení prvního úřednického stupně, ani k dalšímu postupu nebylo zapotřebí žádných zkoušek. Postačovalo k tomu pouhé formální pasování na myslivce.
 Aby se mohli uchytit nadbyteční vyučenci v myslivosti na jiných panstvích, po případě v jiných zemích, vystavoval jim myslivec, u kterého se vyučili, výuční listy. Byla to soukromá osvědčení o jejich způsobilosti pro mysliveckou službu a jejich znalostech vysokého lovu. Sloužily také jako osobní průkaz při hledání služby i při vyžadování podpor od mysliveckých úřadů nebo od zaměstnaných myslivců a hajných. Někteří z nezaměstnaných čekatelů na mysliveckou službu se nedovedli, a někdy také ani nechtěli, služebně uchytit a časem zpustli tak, že se stali řemeslnými tuláky, tzv. facíry.
 V roce 1754 byl vydán pro Čechy lesní řád zvaný Císařský a královský patent lesů a dříví, ustanovení v Království Českém se týkající, kterým bylo uzákoněno zavedení přísných zkoušek z lesnictví pro myslivecké učně. Vedle zlepšení kvalifikace pro odborné lesní zaměstnance, mělo to omezit počet uchazečů do učení a nárůst nezaměstnaných myslivců, hlavně obtížných facírů. Zavedení povinných zkoušek z lesnictví pro myslivecké učně působilo vídeňské státní radě značné potíže, protože neměla dostatek k tomu schopných státních úředníků a ani úředníků, zaměstnaných na českých soukromých panstvích. Nejvyšší královský lovčí hrabě Kinský pomohl vídeňské vládě z nesnází tím, že v roce 1756 pověřil chlumeckého fořtmistra Ranga sepsáním instrukce, která sloužila jako učebnice pro "holzgerechte Jäger", s dodatkem pro "Waldbereiter", a navržením formuláře vysvědčení o složené zkoušce. Zkoušky byly rozděleny na nižší, platné pro výkonné myslivce, a vyšší, vyžadované u vedoucích lesníků. Název myslivec se převážně udržel až do poloviny 19. století, kdy přecházel v označení lesník.
6.1.2	Vznik lesnického školství
 V českých zemích byly u některých velkostatků zřizovány tzv. mistrovské školy. První byla založena v roce 1773 lesmistrem Janem Ehrenwertem v Blatné u Chomutova a první česká mistrovská škola v roce 1821 lesmistrem Vincencem Hlavou v Dačicích na Moravě. Z podnětu České lesnické jednoty byla otevřena dvouletá lesnická škola v Bělé pod Bezdězem, přeložená v roce 1894 do Zákup. Morava předstihla Čechy otevřením lesnické školy v Úsově v roce 1852, která byla přeložena v roce 1867 do Sovince a v roce 1896 do Hranic na Moravě. Obě tyto školy byly německé. První česká dvouletá revírnická škola vznikla v roce 1884 v Písku. V roce 1899 se k ní přidružila vyšší revírnická škola.
 V roce 1914 formuloval dr. ing. Rudolf Haša všestrannou výchovu lesníkovy osobnosti na jednoleté hájenské škole, čtyřleté střední škole a na vysoké škole.
6.1.3	Lesnické školství od vzniku ČSR do roku 1945
 Roku 1919 přijalo ministerstvo zemědělství tuto navrhovanou organizaci lesnického školství za svůj program. Byly uveřejněny organizační stanovy lesnických škol. Při jejich budování se vycházelo z těchto zásad:
1)	organizaci našeho lesního hospodářství nejlépe odpovídá trojstupňovitost lesnického školství,
2)	počet škol se má řídit potřebou lesnického dorostu v praktickém lesním hospodářství,
3)	počet žáků ve třídě má být stanoven hledisky pedagogickými a didaktickými,
4)	vlastní výchova má zahrnovat všechny stránky lidské osobnosti,
5)	školským pracovníkům musí být dána určitá volnost pro tvůrčí a iniciativní činnost,
6)	výchovu je nutno provádět podle zásad tzv. činné školy, kde se žáci vychovávají i vlastní činností na školním polesí. Při tom si ověřují a utvrzují poznatky získané teoretickým studiem a vytvářejí si správný postoj k tělesné práci.
 Bez státního zásahu zanikl nižší a později i vyšší lesnický ústav v Hranicích i revírnická škola v Českých Budějovicích. V roce 1919 byla otevřena škola pro lesní hajné v Berouně, která byla později přemístěna do Jemnice, na místo postátněné vyšší lesnické školy přestěhované do Hranic. Ústavy v Písku a Zákupech byly zestátněny a postupně přeorganizovány na školy středního typu.
 Byla otevřena nová hájenská škola v Nasavrkách a Chrudimi.  Mnichovským diktátem a později vytvořeným Protektorátem Čechy a Morava nastalo i pro lesnické školství nové období. Odtržením pohraničí odpadly školy
 v Zákupech a v Chebu. Koncem školního roku 1939/40 byla zrušena česká vyšší lesnická škola v Hranicích. Docházejícím ročníkům této školy poskytla útulek rolnická škola v Přerově. Byla zrušena i hájenská škola v Jemnici. Zbyly jen: vyšší lesnická škola v Písku, a hájenské školy v Domažlicích a Nasavrkách.
6.1.4	Lesnické školství od roku 1945 do dnešní doby
 V roce 1945 začalo nové období lesnického školství. První doba po okupaci byla věnována hlavně obnově sítě lesnických škol. Byly obnoveny moravské lesnické školy v Hranicích (vyšší) a Jemnici (nižší). Místo zákupské školy byla otevřena česká vyšší lesnická škola v Trutnově, místo školy v Chebu, česká hájenská škola v Bělé pod Bezdězem, která byla později přestěhována do Šluknova. Síť hájenských škol byla rozšířena o nové školy v Táboře a Bruntále.
 Důležitou změnou bylo vytvoření čtyřstupňové soustavy lesnického školství. Doplňujícím stupněm byla škola učňovská. První návrh přípravy mladých lesních dělníků vznikl již v roce 1947. Vyhláška ministra sociální péče č. 862 Úl. uznávala za odborné dělníky stálé lesní dělníky,  kteří úspěšně absolvovali úředně uznávaný kurs. Tím byla započata příprava odborných dělníků v kursech. Ty byly určeny především pro dospělé frekventanty, jejichž znalosti, návyky v používání techniky a technologie práce chtěly do značné míry změnit jen předváděním úkonů. Organisovaná příprava mladých pro povolání v lesním hospodářství byla v roce 1948 spojena s vybudováním výcvikových středisek.. Ta byla zřízena Československými státními lesy se sídlem v Praze. Učební doba byla dvouletá.
 Počátkem roku 1950 se vyhláškou ministerstva práce a sociální péče č. 137/1950 Úl. zavedl samostatný učební obor lesař s dvouletou učební dobou. Zavedení učebního oboru bylo významným opatřením pro doplňování počtu stálých kvalifikovaných lesních dělníků, kterých bylo do té doby velmi málo.
 Po vydání zákona č. 40/50 Sb. byla zřízena střediska pracujícího dorostu. Učební obor lesař byl zachován jako dvouletý. V padesátých letech přechází řízení lesnického učňovského školství na ministerstvo lesního hospodářství a dřevařského průmyslu (až do roku 1956). Tehdy docházelo u tohoto oboru k častým změnám koncepčním i obsahovým, podmíněným zaváděním mechanizačních prostředků do lesního hospodářství. Jejich používání se setkávalo s potížemi, vyplývajícími z počátečních technických nedostatků. Zvyšováním podílu mechanizace vznikla potřeba kvalifikované obsluhy. Reorganizací státní správy v roce 1956 bylo zřízeno ministerstvo zemědělství a lesního hospodářství, ve kterém byla sjednocena správa zemědělských a lesnických učňovských zařízení.
V prosinci 1958 byl vydán zákon č. 89/58 Sb. o výchově dorostu, který zavedl učební poměr jako jediný způsob výchovy učňů. Dále zavedl pojmy odborný výcvik, odborné učiliště a učební obor jako právní normu. Vyhláškami ministerstva školství č. 67/59 a č. 96/59 Sb. se zavedly lesnické obory lesař a lesní mechanizátor. Byly určeny jen pro chlapce. Po vydání školského zákona č.186/60 Sb., byly učební obory zařazeny do systému školství řízeného ministerstvem školství a kultury. Podle tohoto školského zákona byla provedena modernizace obsahu učebních oborů. V dalších letech byly koncepce i obsah lesnických učebních oborů ještě mnohokrát měněny.
 Soustava učebních a studijních oborů středních odborných učilišť lesnických (SOUL) zahrnovala:
a)	tříletý učební obor mechanizátor lesní výroby,
b)	tříletý učební obor mechanik opravář se zaměřením pro zemědělské a lesnické stroje a zařízení,
c)	studijní směr lesní hospodářství pro střední školy pro pracující.
 Posledně uvedený studijní směr poskytoval těm, kteří měli závěrečnou učňovskou zkoušku, úplné střední vzdělání potřebné k výkonu náročných dělnických povolání, technickohospodářských činností i pro studium na vysoké škole.
 Řízení lesnických učebních oborů přešlo z ministerstva školství zpět na ministerstvo lesního a vodního hospodářství.
 Od roku 1990 je zřizovatelem SOUL ministerstvo zemědělství ČR. Po roce 1990 byl zrušen studijní směr lesní hospodářství střední školy pro pracující.
 V době svého vzniku byl význam učňovských škol přeceněn v tom smyslu, že byly tyto školy považovány za dostačující pro výchovu vedoucích lesních úseků. Ve shodě s tímto názorem byly zrušeny hájenské školy. Tento názor se ale ukázal mylným. V souladu se zvyšujícími se požadavky byly opět zřízeny dvouleté mistrovské školy (LMŠ). Zpočátku byly tyto školy zřízeny jako třídy při SLŠ v Písku a Trutnově a později jako samostatné dvouleté školy. Takže počátkem šedesátých let byly v českých zemích tři LMŠ: Strážnice, později nazvaná Bzenec, Šluknov a Vimperk.
 Vedle denního studia na SLŠ a LMŠ, byly zřízeny různé formy studia při zaměstnání, trvající 3 roky na LMŠ 
a 2 - 5 roků na SLŠ. V roce 1988 byla zřízena SLŠ ve Žluticích a v roce 1992 SLŠ ve Šluknově.
6.1.5	Vývoj vysokého lesnického školství v České republice
 Vysokoškolské vzdělání mohli naši lesníci získat dlouho jen za hranicemi. Nejvíce studovali na Hochschule für Bodenkultur ve Vídni, která byla založena v roce 1872, a na jiných zahraničních vysokých školách. V Praze se sice přednášelo na vysokých školách také lesnictví jako přidružený předmět, od roku 1775 na Karlově universitě a od roku 1818 na Českém vysokém učení technickém.
 Vlastní vysoké lesnické školy byly zřízeny teprve po vzniku Československé republiky na podnět Ústřední jednoty československého lesnictva Tak bylo otevřeno dnem 1. března 1919 oddělení lesnického odboru při Českém vysokém učení technickém v Praze, které se stalo v roce 1952 samostatnou fakultou. V roce 1963 byla zrušena a převedena na Vědecký lesnický ústav v Kostelci nad Černými lesy.
 Zákonem ze dne 24. července 1919 byla zřízena Vysoká škola zemědělská v Brně. Lesnický obor byl slavnostně otevřen v říjnu 1920. Po roce 1963 byla jedinou vysokou školou, vychovávající lesní inženýry v Českých zemích.
 Po listopadu 1989 vznikla iniciativa pro obnovení lesnické fakulty VŠZ v Praze, ke kterému došlo v září roku 1990. V téže době byl na lesnické fakultě v Brně otevřen studijní směr dřevařské inženýrství. Vzhledem k ucelenému studiu dřevařského inženýrství na lesnické fakultě, došlo ke změně jejího názvu na fakultu lesnickou a dřevařskou.
6.2	Současné lesnické školství v ČR
 Lesnické školství mělo vždy dobrý zvuk, a zájem o studium na středních i vysokých školách výrazně převyšoval počty přijímaných uchazečů. I to zřejmě bylo jedním z důvodů, proč se na těchto školách počty studentů postupně zvyšovaly a zvyšoval se i počet škol. Tato tendence se přenáší i do současné doby.
 Současná síť středních odborných učilišť je tvořena 13 lesnickými a 2 integrovanými  středními školami.
 Střední odborná učiliště lesnická mají tyto obory:
1.	tříleté učební obory:
- mechanizátor lesní výroby,
- mechanik opravář lesnických strojů a zařízení,
2.	dvouleté učební obory:
-lesní výroba,
- lesnické a pěstební práce,
- podnikatel v oboru zemědělství a lesního hospodářství(nástavbový studijní obor maturitní)
- lesní hospodářství (nástavbový studijní obor nematuritní)
 V oboru mechanizátor lesní výroby se připravují žáci na výkon práce odborného lesního dělníka, specializovaného na některé náročné činnosti. Všichni absolventi mohou pracovat v těžbě dříví s motorovou pilou, soustřeďovat dříví některým z běžně užívaných mechanizačních prostředků. Vedle toho jsou připraveni pro některou z náročných činností (sběr semen, soustřeďování dříví lanovkami, práce s hydraulickou rukou a j.). Případné další specializace mohou získat absolvováním kursu.
 V oboru mechanik - opravář se připravují žáci na činnost opraváře lesnických strojů a zařízení nebo motorových vozidel.
  Dvouleté učební obory (s výjimkou nástaveb) jsou určeny pro přípravu žáků, kteří nemají úplné základní vzdělání, na povolání lesních dělníků.
 Současné SOUL zajišťují komplexní přípravu žáků (zabezpečují teoretickou přípravu a praktický výcvik). Duální systém přípravy učňů, kdy učiliště zabezpečují pouze přípravu teoretickou a odborný výcvik probíhá přímo na pracovištích a děje se na náklady hospodářských subjektů, není zatím u nás zaveden.. Tento systém je uplatňován především v západních státech (dříve i u nás) a předpokládá vyřešení otázky zajištění kvalifikovaných mistrů, kteří budou provádět výcvik žáků a odpovídat za dodržení jeho obsahové stránky pro každého učně. V současnosti projevují subjekty podnikající v lesním hospodářství malý zájem o přípravu kvalifikovaných lesních dělníků. Z uvedených důvodů se jeví jejich příprava na SOUL žádoucí a účast státu na financování jejich přípravy nezbytnou.
 Na základě podnětů se strany lesnické veřejnosti, zhodnocení zkušeností z řízení lesních podniků v sousedních státech s tržním hospodářstvím a zvážení potřeb vlastníků menších lesních celků, došlo po dohodě s MŠMT ČR ke zřízení experimentální dvouleté lesnické školy, ukončené závěrečnou zkouškou, pro absolventy SOUL. Studium bylo zřízeno v roce 1992 při stávajících středních lesnických školách v Písku a Šluknově. Absolventi tohoto studia jsou připravováni pro výkon manuálních prací a na základě vědomostí, získaných dvouletým nástavbovým studiem, pečovat pod vedením odborného lesního hospodáře o menší lesní majetky.
 V roce 1994 byl tento experiment na SLŠ v Písku a Šluknově ukončen. Po úpravě studijního plánu a učebních osnov a vytvoření předpokladů pro přijetí zájemců o studium s delší praxi v lesním hospodářství, bylo toto studium otevřeno na SOUL ve Vimperku. Přičleněním studijního oboru k stávajícím dvěma učebním oborům vznikla první integrovaná střední lesnická škola, řízená ministerstvem zemědělství ČR. V roce 1996 byla tato škola rovněž otevřena v Bzenci - Přívoze.
 I ve středním odborném školství se situace v posledních desetiletích změnila. Zatím co dříve tyto školy přijímaly omezený počet studentů, od počátku osmdesátých let se začaly přijímat poměrně vysoké počty uchazečů a dokonce došlo i k nárůstu počtu škol. Z původních tří škol po druhé světové válce na současných pět. Zvýšení počtu studentů si vyžádalo i zvýšení počtu vyučujících a vzhledem k nižším platům ve školství jsou na tato místa přijímání i absolventi vysokých škol bez provozní praxe. Pokud by k tomu docházelo u profilujících odborných předmětů, mohla by být ohrožena úroveň odborné přípravy absolventů SLŠ. Jejich příprava musí být zaměřena na praktický výkon povolání lesního hospodáře.
 Rovněž způsob financování středních škol na podkladě normativů na jednoho žáka se projevuje ve snahách škol po zvýšení počtu studentů i počtu tříd v jednotlivých ročnících. V současnosti studuje na těchto školách okolo 930 studentů a ročně z nich vychází mezi 250 - 300 absolventů. Z nich více jak 20 % nastupuje studium na lesnických a dřevařských fakultách. V letech 1996 a 1997 schválilo ministerstvo školství projekty zřízení vyššího odborného studia na středních lesnických školách v Písku a Trutnově. Toto studium je na SLŠ Písek tříleté a na SLŠ Trutnov dvouleté.
Lesnická fakulta České zemědělské univerzity v Praze měla od svého znovuotevření dva směry: aplikovanou ekologii a krajinné inženýrství. V roce 1991 zahájil studium směr lesního inženýrství a v roce 1994 byly zřízeny ještě dva studijní směry: dřevařské inženýrství a bakalářské studium hospodářské a správní služby v lesním hospodářství.
Lesnická a dřevařská fakulta Mendelovy univerzity v Brně  má v současnosti tři směry: lesní inženýrství, dřevařské inženýrství a krajinné inženýrství. 
 Je sice pravda, že lesnické studium je polyhistorické a absolventi nacházejí uplatnění i v jiných oborech. Při srovnání se sousedními zeměmi s tržním hospodářstvím, zajišťujeme obhospodařování lesů s většími počty odborného personálu. Z důvodů vysokého podílu personálních nákladů na celkových nákladech dochází i u nás ke snižování počtu hospodářských pracovníků, což je ekonomickou nutností. Z “analýzy potřeby vzdělávání pracovníků lesního hospodářství a účelnosti počtu jednotlivých škol, včetně odhadu roční potřeby absolventů”, kterou provedlo MZe, vyplývají následující doporučení: 
a)	udržet stávající počet SOUL a důrazem na obor “Mechanizátor lesní výroby”, s cílem dosáhnout průměrného počtu absolventů 300,
b)	nepřipustit další rozšiřování nástavbových maturitních oborů SOUL,
c)	nástavbový nematuritní obor “Lesní hospodářství” experimentálně ověřovat až do doby zavedení “mistrovských zkoušek”,
d)	podpořit MŠMT při racionalizaci (snížení) počtu středních lesnických škol, nejlépe k navrácením na původní 3 školy ( 2 v Čechách a 1 na Moravě); jejich počet by ročně neměl přesáhnout 200 (včetně absolventů pokračujících ve studiu na vysokých školách),
e)	nerozšiřovat dále vyšší odborné studium při středních lesnických školách a trvale sledovat úroveň současných VOLŠ v Trutnově a v Písku,
f)	nerozšiřovat dále bakalářské studium na lesnických fakultách,
g)	doporučit představitelům lesnických fakult v Praze a v Brně, aby celkový roční počet absolventů studijního oboru nepřesáhl celkově 100 osob.
7.	Vztah státu k lesnímu majetku
 Les je velmi významným veřejným statkem. To platí v hospodářském lese, a ještě více v lesích ochranných a zvláštního určení, ve kterých je společensky deklarovaný (kategorizovaný) mimoprodukční význam lesa. Veřejný statek je komoditou, ekonomickou aktivitou, z níž mají mít všichni lidé v dané oblasti stejný prospěch. Přínos z veřejných statků je nedělitelně rozptýlen po celé společnosti, nikdo nemůže být vyloučen z jeho užívání, bez ohledu na to, zda jednotlivci chtějí tento veřejný statek koupit. Tím se liší od soukromého statku, který nemůže být po svém spotřebování, spotřebován někým dalším. Podle názorů ekonomů, nezajišťuje soukromý sektor obvykle veřejné statky v dostatečné míře, a proto není možně ponechat je efektivně soukromému podnikání a jejich zabezpečení se stává záležitostí státu (vlády). Efektivní poskytování veřejných statků si často vynucuje aktivní působení vlády, kdežto soukromé statky mohou být efektivně alokovány prostřednictvím trhů. Důvody, proč les chápat jako veřejný statek  jsou tyto:
•	historicky vzniklé všeobecné právo užívání lesů,
•	vznik služebností (pastva dobytka, hrabání steliva, palivové a ostatní dříví potřebné v selském hospodářství),
•	právo veřejného užívání lesů je obsaženo v mnoha lesních zákonech již od doby jejich vzniku,
•	vliv způsobu obhospodařování určité části lesů na okolní lesní majetky ( vítr, hmyz a j.)
•	polyfunkčnost lesního majetku
•	zvláštnosti lesního majetku.
 Polyfunkčnost lesního majetku spočívá v tom, že les mimo funkce produkce dřevní hmoty poskytuje celou řadu jiných funkcí, tzv. extenalit. Externality, (vnější efekty) jsou činnosti, účinky a nebo efekty, které ovlivňují jiné subjekty mimo sféru trhu, což zejména platí pro ochranné, ekologické, zdravotně hygienické a kulturně naučné funkce lesa. Poslední dvě jmenované funkce jsou často označované jako sociální funkce (IUFRO) nebo jako mimotržní funkce lesa. Pro externality je charakteristické, že soukromé náklady nebo přínosy se nerovnají nákladům nebo přínosům společenským. Rozbor veřejných statků a externalit ukazuje, že k jejich efektivnímu obstarání nestačí pouze tržní mechanismus a musí pomoci státní regulace. Ta se snaží udržet pod kontrolou negativní externality, vytvářené tržním mechanismem a podporuje pozitivní externality, trhem v potřebném rozsahu nezabezpečované.. Proto je ve světě i u nás les jednoznačně chápán jako přírodní zdroj, jehož mimoprodukční funkce (externality) jsou stejně důležité jako funkce produkční (internality), přičemž se, s postupujícím časem a rostoucí sociálně ekonomickou vyspělostí společnosti, význam externalit lesa zvyšuje.
 Pro stát jsou stejně důležité i funkce produkční a to z následujících důvodů:
•	produkce ekologicky čisté, obnovitelné suroviny,
•	finanční příjem (výnos státních lesů, daně),
•	vliv na majetkovou stabilitu vlastníka (subvence, dotace, úhrada nákladů na práce celospolečenského    významu, výpomoc při živelných událostech),
•	možnost finančních záruk.
7.1	Zvláštnosti produkce v lesním hospodářství
 Lesní hospodářství představuje rozsáhlou ekonomicky orientovanou oblast. Produkční proces v lese je ovlivňován četnými právními, zejména daňovými a majetkoprávními, ale hospodářsko politickými předpisy a směrnicemi. Tyto předpisy platí i pro jiné oblasti národního hospodářství, částečně i pro zemědělství. Oproti jiným odvětvím národního hospodářství má lesní hospodářství zvláštnosti, které vznikají v důsledků zvláštností produkce v lesním hospodářství. Jsou to :
•	délka produkční doby,
•	zúročení vloženého kapitálu,
•	zvláštnosti víceúčelového lesního hospodářství (produkce dřeva za současného poskytování     mimoprodukčních funkcí),
•	vložený kapitál se těžbou přeměňuje ve vyrobené zboží,
•	závislost výnosu na věkové struktuře lesního majetku a na ostatních produkčních podmínkách.
 Přes tyto zvláštnosti nemůže být pro lesní hospodářství vypracován vlastní právní a regulační systém. Už mnohokrát se požadovalo interpretovat a ekonomicky upravit procesy v lese tak, že je bude možno hladce zařadit do stávajícího právního a hospodářského systému. Porozumění pro zvláštnosti lesní produkce ale musí jít tak daleko, že tyto budou v systému národního hospodářství respektovány a v potřebném případě budou řešeny zvláštními opatřeními.
7.1.1	Délka doby produkční
Výpočet hospodárnosti v období více jak stoletém není dobře myslitelný z mnoha důvodů. Nikdo nemůže stanovit přiměřenost použití kapitálu, která zajisti očekávaný výnos dnes vysázené kultury. Lesnické výpočty nemohou vycházet z jednoho porostu, který byl dnes vysázen a ve sto letech bude vytěžen. Je tudíž stále více nutné různé porosty zahrnout do jedné provozní jednotky a roční výnos podniku jako celku porovnat s pořizovacími náklady, aby tímto způsobem bylo možno provést výpočet rentability pro kratší a přehlednější časová období. Přitom náklady na obnovu právě jako výchovu porostů a jiná opatření k zlepšení stavu porostů, pokud mohou být posuzovány s hlediska hospodaření v lese i s hlediska národohospodářského za náklady přiměřené, se nepovažují za investice. Neovlivňují zvýšení vloženého kapitálu, ale jsou bezprostředními provozními náklady.
 V bilancích lesních podniků se zásadně neuvádí lesní majetek jako vložený kapitál, neprovádí se u něj odpisy a inventarizační změny. V bilancích zůstává vloženým kapitálem jen to, co se za něj považuje i v jiných oblastech hospodářství (budovy, stroje, dopravní prostředky atd.). Tím se zcela odlišují lesní podniky od ostatních podniků v národním hospodářství, pro které by bylo nemyslitelné, účetně neevidovat podstatnou část podnikového majetku, která navíc představuje produktivní kapitál. Tento zvláštní postup, podmíněný přírodními produkčními silami v lesním hospodářství, má celou řadu finančně hospodářských a daňově právních důsledků.
7.1.2	Zúročení vloženého kapitálu
 Dlouhá doba produkční se projevuje v mimořádně nízkém zúročení lesního kapitálu. Lesní podnik s normálním rozdělením věkových tříd má dvouprocentní přírůst. Pokud byl tento podnik získán koupí, byla jeho kupní cena odvislá na ceně dřevních zásob. Pravidelná těžba každoročního přírůstu poskytuje očekávaný výnos ve výši okolo dvouprocentního úroku z vloženého kapitálu. Nelze tedy očekávat srovnatelný výnos z vloženého kapitálu do produkce dřeva v lesním hospodářství s výnosem stejného kapitálu vloženého do podnikání v jiných odvětvích. Lesní hospodářství se vyplácí jen tehdy, nepočítá-li se s pořizovacími náklady nebo jsou vedeny na jiných uživatelských kontech vlastníka (např. prestižní objekt, vlastní myslivecký revír, málo rizikové uložení kapitálu). Proto většina soukromých lesních majetků je zděděným rodinným majetkem.
 Toto nízké zúročení kapitálu spočívající na dřevní produkci působí velmi nepříznivě na všechna potřebná investiční rozhodnutí v lesním podniku. Ten, kdo vkládá peněžní prostředky do porostní výchovy, musí počítat s tím, že hospodářský výnos z těchto vložených prostředků dosáhne až za několik desítiletí a bude nižší než činí obvyklé tržní zúročení. Totéž platí i pro stavbu cest a jejich životnost. Je značně dlouhá, obdobně jako produkční doba zpřístupněných porostů a investiční náklad na jejich pořízení je odepisován velmi malými ročními odpisy. Použití úvěrových prostředků pro tyto záměry je rovněž neekonomické. Chceme-li dosáhnout zlepšení předpokladů obhospodařování lesů v budoucnosti a zlepšit ve veřejném zájmu jejich mimoprodukční působení, bude třeba zvýšit i náklady na hospodářská opatření orientovaná do budoucnosti. Budou tedy nutná opatření  v oblasti úvěrové politiky, která pomohou odstranit popsané problémy podnikového hospodaření.
7.1.3	Zvláštnosti víceúčelového lesního hospodářství
 Za předpokladu, že k hospodářským záměrům podniku patří nejen produkce dřevní hmoty, ale i poskytování ochranných a rekreačních funkcí lesů (což je zpravidla u lesů ve veřejném vlastnictví), jedná se o hospodářský organismus, který na téže ploše a pomocí téhož výrobního kapitálu, zpravidla také za pomoci stejných provozních zaměstnanců, vyrábí zcela odlišné statky. Jedny se prodávají na trhu jako soukromé zboží a druhé jako veřejné statky se na trhu neprodávají a neposkytují žádný výnos. Vlastnická rozhodnutí, která právě ve veřejném vlastnictví musí být přijímána s velkou odpovědností, postrádají ale potřebné podklady pro tato rozhodnutí, pokud průběh výrobního procesu a poskytování ochranných a rekreačních funkcí lesa nejsou finančně od sebe odděleny.
 V této souvislosti je potřebí poukázat na to, že zvyšující se význam mimoprodukčních funkcí lesa v žádném případě nemůže vést k zanedbávání výnosově hospodářských hledisek při výrobě dřeva ve státních a komunálních lesích. Tyto podniky se musí snažit o co největší finanční výsledek i v těch případech, kdy příjmy, ale zejména zisky státních lesů, představují nepatrnou částku ve srovnání se státním rozpočtem. To vychází na jedné straně z odpovědnosti při správě a obhospodařování státního majetku, a na druhé straně ze spojení státního lesního podniku se zákonitostmi tržního hospodářství, které nedovolují nehospodárné počínání v porovnání s podobnými lesními podniky v soukromém vlastnictví. Přesto musí být viděny ochranné a rekreační funkce lesa taká s hlediska jejich finančních důsledků. Státní lesní podnik se musí řídit v oblasti produkční i v oblasti poskytování užitečných funkcí podle zásad hospodárnosti.
Teoreticky lze tento podnik rozdělit ve dva oddělené provozy: výrobní provoz a provoz poskytující ostatní užitečné funkce lesa. Pomocí tohoto rozdělení je možné oddělit oba provozy účetně a to ve třech rovinách:
•	stanovením přímých nákladů ( v provozu ostatních užitečných funkcí např. pořizovací náklady na turistické  cesty),
•	rozdělením všeobecných nákladů ( např. připočtení podílu personálních a správních nákladů oběma    provozům),
•	vzájemným zúčtováním mezi oběma oddělenými provozy,
a získat tak možnost jejich jednoznačného ekonomického vyjádření. Při vzájemném zúčtování mezi oběma oddělenými provozy je nutno počít s tím, že všechny vícenáklady a omezení vzniklé v provozu poskytování užitečných funkcí, které by byly soukromým vlastníkům hrazeny, se účtují jako náklady tohoto provozu a současně se připisují k dobru na konto výnosu výrobního provozu. Pomocí tohoto modelu provozu lze vytvořit předpoklad pro ekonomicky jednoznačné chápání lesního hospodářství a pro vědomé rozhodování vlastníka o financování a investování.
 Takové pojetí se odlišuje od mnohokrát předneseného tvrzení, že na poskytování  mimoprodukčních funkcí je pohlíženo jako na sdruženou funkci produkce dřevní hmoty. To může platit pro ty  účinky lesů, které nevyžadují žádný náklad na jejich poskytování a vznikají automaticky. Sdruženou produkcí se rozumí právě jistá nutnost ve výrobním procesu, jaká vzniká na příklad při výrobě vlákninového dříví při výrobě řeziva. Naproti tomu může být rekreace v lese a na to zaměřená nabídka služeb lesního podniku samostatně vytvářena a podrobena odpovídajícím speciálním rozhodnutím.
7.1.4	Přeměna vloženého kapitálu ve zboží
 Lesní hospodářství produkuje dříví. V prvním stupni produkce se toho dosahuje ročním přírůstem, který se ukládá na stromech ve formě letokruhů. Bezprostřední těžba tohoto přírůstu je technicky nemožná. Proto se musí těžit ve druhé produkční fázi ekvivalentní množství přírůstu odpovídající dřevní hmoty ve formě celých stromů. Přitom se jedná o stromy, které do té doby byly produkujícím vloženým kapitálem, protože se na nich, v závislosti na dřevině, stáří, velikosti průměru, kvalitě a stanovišti odpovídající růstové schopnosti vytvářel přírůst. Rozhodnutím o těžbě se tento vložený kapitál stal vyrobeným zbožím.
 Neexistuje žádné jiné hospodářské odvětví, které by vykazovalo takovou identitu mezi vloženým kapitálem a vyrobeným zbožím, a neexistuje žádná jasná hranice mezi oběma těmito druhy majetku. Jestliže se v lesním hospodářství provede přetěžba, pak se nezíská pouze výnos z prodeje vyrobeného dříví, ale také z prodeje části vloženého kapitálu a v důsledku redukce vloženého kapitálu se sníží produkční možnosti v následujících letech. Podobná situace jako při přetěžbách nastává v případě jakékoliv kalamity.
 Tato zvláštnost v lesním produkčním procesu vede k celé řadě obtíží ve finančním hospodářství a v daních. Žádný předpis o dani z příjmu nezvýhodňuje lesní hospodářství, neboť i pro ně platí obecné předpisy.
7.1.5	Závislost výnosu na věkové struktuře lesního majetku
 Porovnáním nákladů a výnosů podle věkových tříd a stupňů zjistíme, že ztráty mizí mezi 60 - 70 lety, a že jedna třetina nejstarších věkových stupňů ekonomicky zajišťuje dvě třetiny porostů mladších. To přichází v úvahu v normálním lese, při přebytku mladých věkových stupňů musí podnik hospodařit se ztrátou. Mimo lesnických důvodů je toto i hlavním důvodem historicky doložené snahy o ucelenost lesního majetku a jeho ochranu proti drobení. Vždy platilo, že když je pro vlastníky lesů některá činnost ztrátovou, že ji buď hradí stát, nebo ji neprovádějí.
7.1.6	Závislost výnosu na ostatních produkčních podmínkách (bonita, geografické poměry, civilisační vlivy, stupeň poškození)
 Na obhospodařování průměrného hektaru lesa je v současné době zapotřebí tržeb z prodeje asi 3,7 m3 surového dříví. Objemům surového dříví, které poskytují tržby rovné nákladům na jednotlivé činnosti obhospodařování lesů, nazýváme těžební nákladové ekvivalenty. Jejich přehled udává následující tabulka. 
Činnost		       podíl v %         těžební nákladový ekvivalent                               
 zalesňování		 6,8                        0,25                                                                
péče o kultury		 6,3                        0,23                                                                  
výchova lesa		2,7                         0,10
ochrana lesa		3,3                         0,12                                                              
ostatní pěst. práce	4,9                         0,18                                                                 
těžební činnost		25,6                       0,94                                                               
cesty a budovy		13,4                       0,49                                                               
režijní náklady		33,2                       1,22                                                               
daně			3,8                        0,14                                                                 
 Podle současných údajů je asi 40 % LHC ztrátových, 16 % bez zisku a 44 % ziskových. Ztrátovost či výnosovost LHC je regionální záležitostí. Ve ztrátových celcích je obtížné, ba přímo nemožné najít kombinaci porostů, která by byla zisková, aby se neprohloubila ztráta ve zbývajících porostech.
8.	Působení státu na vlastníky lesů
 Společnost, stát a konkrétně vláda a její orgány se nemohou distancovat od úrovně obhospodařování lesa jako soukromého, tak veřejného statku. Je úkolem státních orgánů všech stupňů, aby svou činností zabezpečovaly efektivní zacházení s lesem jako přírodním zdrojem a současně veřejným statkem, a to prostřednictvím přímých (legislativních) a nepřímých (zvelebovacích a přesvědčovacích) nástrojů.
 Stát vystupuje vůči vlastníkům lesů jako
1)	nositel státní moci (státní dohled nad hospodařením v lesích)
2)	zákonodárce
3)	poskytovatel subvencí, dotací, ale také výběrčí daní
4)	jako konkurent svými lesy.
 V protikladu ke klasickému liberalismu se v liberálně tržním hospodářství omezený vliv státu na lesní hospodářství připouští. Děje se tak především prostřednictvím "pravidel hry", která mají být formulována tak, aby nebyla bržděna nebo deformována hospodářská soutěž a hospodářské subjekty zůstaly v rámci pravidel zásadně svobodné.
8.1	Státní dohled nad hospodařením v lesích
8.1.1	Státní dohled nad hospodařením v lesích za Rakousko  - Uherska
 Systematický dozor nad lesy byl v Rakousku zaveden nařízením o krajských komisích ze dne 
11. března 1784. Při zemských guberniích byl ustaven zvláštní referent, který bděl nad činností krajských komisařů, jak vykonávají dozor nejen nad lesy, ale i nad jinými hospodářskými odvětvími. V důsledku nedostatku dříví a stoupání jeho cen a velkých škod na lese pastvou, byl vydán v říjnu 1787 dekret o způsobu 
a rozsahu krajských vizitací. Všeobecné směrnice a rozsah státního dozoru nad lesy určil teprve dvorský dekret 
z března 1789, který se stal základem státní lesní dohlédací služby.
 V ustanoveních tohoto dekretu nešlo jen o zabránění špatnému hospodaření v lesích, ale také o zavádění lepších hospodářských metod. Šlo především o přesné plnění lesního řádu z roku 1754. Odbornými vedoucími lesního dozoru byli komorní lesmistři. Dozor na lesy byl neustále rozšiřován, až dozíral nad všemi lesy, včetně církevních. Hlavní pozornost se však soustřeďovala na lesy poddanské a obecní, nad kterými byl ustaven dozor vrchnosti, vyznačování dříví prováděli vrchnostenští úředníci. Protože však krajské úřady neměly dostatek odborného personálu, byly výsledky tohoto dozoru velmi malé.
 Teprve lesní zákon z roku 1852 se snažil sjednat po této stránce nápravu a hájit zájmy lesnické politiky prostřednictvím organizace dozoru nad lesy. Tímto dozorem byly podle §23 pověřeny politické úřady, které však také neměly dostatek odborníků. Teprve zemskými zákony z roku 1872 byli v Čechách a na Moravě ustaveni 
u místodržitelství lesní inspektoři a těm byli podle nařízení ministerstva orby č.6953/1873 přiděleni lesní technici (v Čechách 6 a na Moravě 3). Řádná organizace státní lesní dohlédací služby byla ustavena ministerským nařízením č.165 z roku 1895. Úkoly uložené lesnicko technickému personálu této služby byly následující:
1)	podporovat politické úřady ve výkonu státního dozoru nad lesy a zajišťování provádění veškerých 
lesních předpisů, a to zejména odbornou radou, stálým sledováním poměrů v lesích a oznamováním zjištěných nezákonnosti,
2)	zlepšovat pěstování lesů poučováním jejich majitelů a navrhovat opatření ke zlepšení produkčních schopností lesů,
3)	vést a řídit správu v lesích, které jim byly svěřeny ministerstvem zemědělství (např. v lesích obecních 
a některých státních lesních enklávách apod.),
4)	plnit veškeré úkoly, které byly lesnímu hospodářství svěřeny zvláštními zákony a nařízeními ( myslivost 
a rybolov),
5)	z příkazu politického úřadu samostatně řídit místní šetření ve věcech odborné působnosti,
6)	zajišťovat službu u lesotechnických oddělení pro hrazení bystřin, pokud jim to bylo ministerstvem svěřeno.
 K jiným úkolům nesměl být personál této služby používán. Podrobně byla jeho činnost na zemských i okresních inspekcích vymezena “Instrukcí o působnosti lesního technického personálu politické správy" vydanou ministerstvem orby v roce 1895. Podle ní lesní technik působil v obvodu několika politických okresů jako odborný poradce a znalec ve všech lesnických záležitostech, a vykonával dohled nad zachováváním příslušných předpisů.
 Síť státní lesní služby dohlédací byla v Čechách doplněna ještě síti okresních lesních technických znalců, ustanovených okresními zastupitelstvy podle zákona č. 11/1893 č.z.z. o dohledu nad hospodařením v lesích obecních. Funkci technického znalce mohl plnit buď zvláštní okresní úředník, nebo lesní hospodář v cizích službách
8.1.2	Lesní dohlédací služba v období 1918 - 1945
 Na organizaci a posláním lesní dohlédací služby téměř nic nezměnil vznik Československé republiky v roce 1918. Nejvyšší instancí lesní inspekce se stalo XIV. oddělení ministerstva zemědělství v Praze. Zákon 
o prozatímní ochraně lesů č.82/1918 Sb. měl zabránit kořistnímu využívání lesů majiteli, kterým hrozila pozemková reforma. Zavedl povinnost hospodařit podle lesních hospodářských plánů (u majetků, pro které již byly vyhotoveny) a pro ostatní majetky stanovil plošná a věková kritéria pro mýtní těžby. Lesní inspekci připadl další úkol: dozírat na jeho dodržování přímo a také prostřednictvím důvěrníků z řad praktických lesníků, které jmenovalo okresní hejtmanství po dohodě se zemskou lesnickou inspekcí. Státní dozor zajišťovaly tzv. zemské inspekce, kterým podléhaly inspekce okresní. V roce 1926 podléhalo zemské inspekci v Praze 14 inspekcí okresních, zemské inspekci v Brně 5 okresních inspekcí a později byla zřízena ještě šestá. Pro Slezsko byla zemská inspekce v Opavě a řídila 2 okresní inspekce.
 K zásadní změně ve státním dozoru nad hospodařením v lesích došlo po vydání zákona č.125/1927 Sb. 
o organizaci politické správy. Lesní inspekce byla změněna na lesní dohlédací službu, její instituce byly zařazeny jako pouhá oddělení politických úřadů. Lesní dohlédací službě byly, kromě dosavadních úkolů, přikázány i úkoly zrušených okresních technických lesních znalců pro obecní (osadní) lesy, stanovené podle §16 českého zemského zákona č.11/1893 č.z.z., zejména pokud šlo o zaměstnávání odborného personálu, hospodářskou úpravu lesů, evidenci a materiálové hospodaření v obecních lesích.
 Zemské lesní dohlédací službě, jejíž kompetence se vztahovala na celou zemi, podléhaly tzv. dohlédací obvody, umístěné jako dříve u vybraných politických okresů, ale jejich počet se zvýšil. Předpokladem pro ustanovení pracovníka do funkce u této služby byla původně zkouška pro lesní hospodáře, později státní zkouška pro lesní technickou službu u politické správy. Další úpravou se pro vysokoškoláky zavedla ustanovovací zkouška pro zemědělsko- technickou lesnickou dohlédací službu. V roce 1936 měla tato služba 79 pracovníků (51 v Čechách a 28 v zemi Moravskoslezské).
 V době okupace byla lesní dohlédací služba přizpůsobena stavu zavedenému v Německu. Bylo zavedeno komisařské vedení lesních služeb, v němž byly soustředěny: VI. odbor ministerstva zemědělství, lesní dohlédací služba, podnik Státní lesy a statky, lesnické školství, výzkum a hrazení bystřin. Na místo lesních dohlédacích obvodů byly vládním nařízením č.229/1942 Sb., zřízeny tzv. lesní dohlédací úřady, na které byla přenesena dohlédací služba v I. stolici. Bylo jich celkem 15 (Praha, Kladno, Kolín, Hradec králové, Pardubice, Jičín, Plzeň, Klatovy, České Budějovice, Tábor, Jihlava, Brno, Uherské Hradiště, Olomouc a Valašské Meziříčí). 
V čelo byli postaveni němečtí komisaři a jejich přednostové byli přímo podřízeni zemskému presidentovi 
a ministrovi zemědělství a lesnictví. Tyto dohlédací úřady byly současně nižšími mysliveckými úřady a po lesnické stránce jim navíc přibyla agenda uznávání a evidence semenných porostů, organizace a metodické řízení lesních společenstev a odborné lesní služby, evidence a povolování holých sečí, příkazy k těžbě, distribuci a zpracování dřeva, a úkoly ,které vyplynuly z nových vládních nařízení o hospodářské úpravě lesů. Lesní dohlédací úřady byly vyňaty z podřízenosti politické správě a neměly působnost v trestních věcech, týkajících se lesního a dřevařského hospodářství, která zůstala nadále politickým úřadům.
8.1.3	Lesní dohlédací služba od roku 1945 až do současnosti
 Tento stav se udržel i po osvobození a teprve zákonem č.195/1946 Sb. o použitelnosti předpisů z doby nesvobody byly lesní úřady zrušeny a jako lesní referáty začleněny do příslušných okresních národních výborů. Tím byl vlastně obnoven stav před rokem 1939.
 V roce 1951, po vzniku ministerstva lesů a dřevařského průmyslu (MLDP), byly u některých ONV (pro více okresů) a na všech KNV zřízeny samostatné odbory pro lesy a dřevařský průmysl. Působnost a pracovní náplň těchto odborů se oproti dřívějšku zvětšila o agendu spojenou s řízením distribuce a zpracování dřeva a agendu dřevařského průmyslu.
 V roce 1956 bylo zrušeno MLDP a lesní dohlédací služba byla začleněna do ministerstva zemědělství, později rozšířeného na ministerstvo zemědělství, lesního a vodního hospodářství (MZLVH). Dosud samostatné odbory ONV a KNV zanikly a agenda dohlédací služby přešla do odborů zemědělství, lesního a vodního hospodářství.
 Po vydání lesního zákona č.166/1960 Sb. byla lesní dohlédací služba přejmenována na státní péči o lesy, ale její pracovníci zůstali nadále součástí zemědělských odborů okresních a krajských národních výborů.
 Od vydání zákona o lesích č.61/1977 Sb., vykonávaly službu dohlédací orgány státní správy lesního hospodářství při ONV a KNV a národních výborech jim naroveň postavených. Ústředním orgánem státní správy lesního hospodářství se stalo ministerstvo lesního a vodního hospodářství (MLVH).
 Po volbách v roce 1990 došlo k rozdělení státní správy lesního hospodářství mezi ministerstvo zemědělství 
a ministerstvo životního prostředí. Ministerstvo zemědělství zůstalo ústředním orgánem hospodářského řízení lesů ( s výjimkou lesů v národních parcích) a ministerstvo životního prostředí, které zajišťuje vrchní státní dozor nad životním prostředím, se stalo ústředním orgánem státní správy lesního hospodářství.
 Po zániku KNV v roce 1990 přešla většina kompetencí orgánů státní správy na okresní úřady. Výjimku tvořily Správy národních parků, které měly pro národní parky kompetence státní správy lesního hospodářství jako okresní úřady. Státní správu v lesích určených pro obranu státu vykonávalo ministerstvo obrany a tato správa byla organizována odchylně.
 Dalším orgánem pověřeným dohledem nad lesním hospodářstvím je Česká inspekce životního prostředí, která, podle zákona č.282/1991 Sb. o České inspekci životního prostředí a její působnosti v ochraně lesů, podléhá ministerstvu životního prostředí a má ústřední a oblastní inspektoráty.
 Současný stav dělby kompetencí mezi ministerstvo zemědělství a ministerstvo životního prostředí má složitou genezi. Zastánci přechodu státní správy lesního hospodářství na MŽP argumentovali potřebou oddělit výkon státní správy od řízení hospodářské činnosti. Po transformaci bývalých podniků státních lesů a po převodu práva hospodaření v lesích národních parků na Správy národních parků i tento důvod zanikl.
 Zákon o lesích č.289/1995 Sb. sjednotil státní správu lesního hospodářství pod ministerstvem zemědělství. 
V lesích národních parků vykonává státní správu ministerstvo životního prostředí. V lesích ministerstva obrany vykonává úkoly státní správy Vojenský obvodní lesní úřad, který je podřízen státní správě na ministerstvu zemědělství. Vedle toho zavedl tento zákon vrchní státní dozor nad lesním hospodářstvím, který vykonává ministerstvo životního prostředí.
8.2	Vývoj zákonných norem v České republice
8.2.1	Nejstarší právní normy ve vztahu k lesům
 Nejstarší ustanovení o ochraně lesů proti jejich devastaci a krádeži dřeva, spolu s vyhlášenými tresty, obsahují městská práva ve výrazně odlesněných oblastech (městské právo brněnské z r. 1243, jihlavské z r.1259 a další).
 Za nejstarší připravovanou celostátně platnou normu u nás, která se také týkala stavu lesů a hospodaření 
v nich, se považuje návrh zákoníku Karla IV. (tzv. Majestas Karolina), připravovaný kolem roku 1350. Je 
v něm obsaženo pochopení panovníka pro význam lesů a kritické hodnocení jejich stavu a i přísná opatření na jejich ochranu. Přísnými fyzickými tresty se měly postihovat krádeže dříví, zapálení královských lesů, svévolné kácení stromů a pod. Uvedený návrh zemského zákoníku narážel na odpor šlechty a tak Karel IV., který byl původně ke kodifikaci zmocněn sněmem, tuto svou činnost nedovedl do konce.
 I když tento zákoník nebyl vydán, stal se cennou inspirací pro různé pozdější právní normy, označované jako lesní řády, které měly většinou regionální platnost. První z nich byl vydán v roce 1379 na Chebsku, tzv. chebský lesní řád. Ten zakazoval těžit stavební dříví bez vědomí a souhlasu lesníků, povoloval místním zemědělců brát 
z lesa palivové dříví, zejména z polomů, vývratů a dříví ležícího na zemi. Povoloval prodej listnatého dříví, 
s výjimkou dubu a lípy, a prodej lesní trávy. Pachatelům krádeží v lese se ukládala pokuta.
 Tyto nejstarší právní normy mají pro nás význam i dnes neboť dokládají, že i ve středověku:
a)	nebyly lesy ušetřeny kalamitních vlivů a byly nadále, byť v menší míře než dříve, klučeny a vypalovány,
b)	 byly lesy, především královské, spravovány a ochraňovány zvláštní kategorií lesních zaměstnanců - lovčími, hajnými a v chebských lesích, lesními (Foerster),
c)	 existovaly různé kategorie vlastnictví lesů (královské, církevní, panské, městské, obecní i selské),
d)	 právní normy se nezabývaly žádnými způsoby lesního hospodaření, ale v podstatě ochranou lesa, formulovanou ve formě zákazů,
e)	lesy byly záměrně využívány a podporovány pro získávání jiných produktů a funkcí (pastva dobytka 
a prasat, lesní včelařství, travaření, výrobě dřevěného uhlí a popela).

 První kodifikací předpisů pro určitou formu hospodaření v lesích byly instrukce. Významným podnětem pro ně byla potřeba zajistit dříví pro rozvoj dolů a hutí. Vyvinula se představa o jakési nepřekročitelné normální těžbě dřeva, o potřebě zjišťování jeho zásob (velmi nepřesný odhad zásob dřeva v Krkonoších), a také se objevuje představa určité doby obmýtní (např. v Krkonoších 100 let), o potřebě zaměření lesů. První instrukce byly 
vydávány pro nejvyššího lovčího komorních panství. Avšak po vzoru komorních instrukcí byly vydávány instrukce i na jednotlivých šlechtických velkostatcích, které mnohdy již zaváděly určité pokrokové způsoby hospodaření.
8.2.2	Lesní řády v 16. až 18. století
 Vytvořením podmínek pro zabezpečení dostatečného množství dřeva pro doly a hutě se zabýval Báňský a lesní řád císaře Maxmiliána, vydaný v roce 1568 pro Království české a v roce 1573 pro Uhry. Podle něj měli např. vlastníci lesů v okolí dolů povinnost přednostně je zásobovat dřívím.
 Započatý příznivý rozvoj hospodaření v lesích na dlouhou dobu přerušila třicetiletá válka a její důsledky. Na druhé straně však pomohla zahladit na mnohých místech vlivy dřívějšího devastačního zacházení s lesy, protože v zemi ustala veškerá průmyslová a manufakturní výroba, zaniklo mnoho obcí a značná část dříve odlesněných ploch zarostla lesy. Po jejím skončení nastaly starosti, jak uvést hospodářství do žádoucího stavu. 
V duchu merkantilismu byl ve Francii v roce 1669 z podnětu ministra Colberta vyhlášen lesní řád “Ordonance des eaux et forets".
 V Rakousku nevěnovala vláda ani první teoretičtí hlasatelé merkantilismu pozornost zlepšování stavu lesů 
a produkci dostatečného množství dříví. Stát ponechával až do poloviny 18. století veškerou péči o lesy pouze jejich vlastníkům. Prozíravější majitelé šlechtických velkostatků (např. Schwarzenberg, Kinský, Sporck aj.) si uvědomovali význam lesů a vydávali instrukce pro jejich obhospodařování, s cílem zlepšit jejich stav. Většina lesů v naší zemi však byla v neutěšeném stavu a jejich část byla ještě postupně přeměňována na pole louky 
a pastviny, mnohdy se souhlasem vrchnosti. Neobyčejně vysokou spotřebu dříví měly rozvíjející se železárny 
a sklárny, což vedlo k nadměrným těžbám dřeva, především v jejích okolí a podél větších vodních toků, umožňujících plavbu dříví.
 Merkantilistické zásady se účinněji začaly uplatňovat v praktickém hospodářském životě za Karla VI., kdy se stát počal zajímat i o lesy. Za jeho vlády došlo k:
a)	významným zásahům do vlastnických práv soukromých majitelů lesů tím, že vlastníci lesů v pohraničí museli žádat o povolení exportu dříví do Saska,
b)	 provedení soupisu lesů panských, městských, obecních, zádušních i poddanských pro vyměření daní,
c)	 kategorizaci lesů, když podle nařízení z roku 1713 příhraniční lesy měly plnit obrannou funkci a lesy vnitrozemské byly určeny pro zásobování Prahy a báňských a hutních podniků v zemi dřívím,
d)	rozvoji těžby uhlí a jeho využití jako náhradního paliva za dříví,
e)	 rozhodnutí o vydání lesních řádů pro jednotlivé české země a tím k zabránění dalšího pustošení lesů,
f)	 poznání, že lesy je třeba kácet v době mýtní zralosti a že je těžbu třeba upravit v duchu zásad nepřetržitosti a vyrovnanosti.
 Odpor vrchnostenských úřadů k přípravám lesního řádu, (pociťovaly v něm omezování vlastnických práv), byl asi hlavním důvodem, proč došlo k vydání zemských lesních řádů až po více jak dvaceti letech.
 Skutečný, ale i z daňových důvodů vykazovaný, špatný stav lesů spojený s kritickým nedostatkem dříví, přinutily císařovnu Marii Terezii, aby nařídila královským zemským úřadům v Praze, v Brně a v Opavě připravit návrhy zemských lesních řádů. V Praze vypracoval na počátku roku 1754 nejvyšší lovčí hrabě Kinský návrh 
a 5. dubna 1754 byl vydán “Císařský a královský patent lesů a dříví, ustanovení v království Českém se týkající" (tzv. tereziánský lesní řád). Na Moravě byl zemský lesní řád vyhlášen 23.11.1754 a ve Slezsku o dva roky později 20.3.1756.
Tyto lesní řády:
1)	přísně zakazovaly jakékoliv ničení (klučení) lesů ve všech kategoriích vlastnictví,
2)	omezovaly svévolnou těžbu dřeva a sledovaly zlepšení stavu lesů i za cenu významného omezení vlastnických práv,
3)	stanovily vlastníkům povinnost obnovení lesa na vykácených plochách a starat se o zajištění lesů do budoucna,
4)	stanovily dobu těžby na zimní období (listopad až únor) a pokácené dříví mělo být co nejrychleji zpracováno a vyvezeno z lesa,
5)	vytvořily dohled nad hospodařením v městských, obecních a poddanských lesích tím, že těžbu dřeva 
v nich měli vyznačovat vrchnostenští lesníci a u větších městských lesů  jejich ustanovení lesní úředníci,
6)	stanovily zákaz pastvy dobytka v mladých kulturách, a smolaření v lesích,
7)	zavedly povinnost vyžádat povolení k vývozu dřeva do ciziny,
8)	zakazovaly budovat železárny, hutě a sklárny v lesích, odkud se zásobovaly velká města dřevem, dopravovaným plavením,
9)	zakazovaly zakládat ohně v lese a to od sv. Jiří (24.4.) do sv. Havla (16.10.)
10)	 zavedly oplocování kultur tam, kde vznikaly velké škody na kulturách,
11)	 předepisovaly ustavování krajských komisí na přezkušování znalostí mladých lesníků po vyučení, jako předpoklad přijetí do lesní služby,
12)	stanovily tresty za nedodržování ustanovení řádů, za přestupky byly stanoveny pokuty, pokud nepomohly, mělo se vlastníkům odejmout disposiční právo a tyto sekvestrované lesy měly být dány do správy řádným lesníkům.
 Ačkoliv vydání těchto zemských lesních řádů nemohlo hned odstranit všechny nedostatky ve správě a užívání lesů, (proto bylo nutno je ještě několikrát později znovu vyhlašovat), přece vytvořilo předpoklady ke státnímu dozoru nad hospodařením v lesích a k zasahování státu do práv vlastníků lesů.
 Nevěnovaly však žádoucí pozornost otázkám pěstování lesů, ochrany lesů a neřešily ani otázky těžební regulace, která by zajišťovala trvalost a vyrovnanost těžeb dřeva. proto byl k lesnímu řádu pro Čechy připojen zvláštní, obsáhlý návod k pěstování, zvelebování a zachování lesů, který byl shrnutím tehdejších lesnických vědomostí a zkušeností. Zejména byla věnována pozornost pěstování jehličnatých dřevin, takže můžeme tyto řády považovat za iniciátory výrazné změny druhové skladby našich lesů.
 I přes nedostatky, viděné s hlediska dnešní doby, je možno označit vydání lesních řádů pro české země roku 1754 - 1756 za významný mezník ve vývoji našich lesů, od kterého začal stát stále důrazněji uplatňovat svůj zájem o lesy a lesní hospodářství.
8.2.3	Rakouské lesní zákonodárství v 19. a počátkem 20. století
 Vlivem rychlého rozvoje přírodních a ekonomických věd na konci 18. století byla rychle překonána odborná koncepce platných řádů.. Proto se již od roku 1798 začalo s přípravou reformy všech planých lesních řádů. Nešlo jen o to, lesní řády novelizovat, ale i unifikovat, a proto bylo v roce 1843 rozhodnuto o vydání nového lesního zákona, který měl platit v celém státě (tzv. Předlitavsku).
 Při projednávání zásad nového lesního zákona se zejména šlechtičtí majitelé bránili zejména povinnému ustanovování odborných lesních hospodářů, proti státnímu dozoru nad lesy a proti omezování vlastnických práv při správě a užívání lesů, což patřilo k hlavním zásadám nového lesního zákona. Ještě před vydáním zákona vyšlo nařízení ministerstva orby č.63/1850 ř.z. o státních zkouškách pro lesní hospodáře, potřebných pro samostatné vedení lesního hospodářství. Toto nařízení obsahovalo i ustanovení o státní zkoušce pro ochranný lesní personál a pro pomocnou technickou službu.
 Po obtížném a zdlouhavém projednávání, spojeném s mnohými kompromisy, které ovlivnily jeho konečné znění, byl lesní zákon vyhlášen císařským patentem ze dne 3. prosince 1852.
 Vydání lesního zákona č.250/1852 ř.z. lze považovat za počátek novověku v rakouském lesním hospodářství. Kromě jiného obsahoval zejména:
1)	ustanovení, že bez povolení nesmí být žádná lesní půda užita k jiným účelům. Povolení mohl vydat krajský úřad a u lesů říšských ministerstvo orby. Tím se podařilo zastavit po staletí trvající úbytek lesní půdy;
2)	zásady hospodaření v lesích. Především povinnost zalesnění holin po těžbě do pěti let, postupně zalesňovat staré holiny, a hospodařit tak, aby nebylo ohroženo a nebo znemožněno další pěstování dříví. Ponechat v místech ohrožených větrem 37 m široký, nedokácený ochranný okraj porostu, na místech ohrožených erozí (v horách nebo na příkrých svazích) provádět těžbu postupně, v úzkých pruzích, které se musely ihned náležitě zalesnit. Při horní hranici lesa se smělo hospodařit jen sečí toulavou (výběrnou), bylo omezeno hrabání steliva a pastvy dobytka. Aby nedocházelo ke škodám na stojících stromech a podrostech při provádění těžby a vyklizování dřeva, měly se tyto práce provádět pouze v období vegetačního klidu;
3)	 zásady dopravy dříví z lesa, ochrany lesa proti požárům a škodám hmyzem;
4)	zásady pro lesní ochrannou službu a pro náhrady škod;
5)	povinnost pro majitele lesů zaměstnávat kvalifikované lesní hospodáře, chybělo však rozhodnutí od jaké výměry lesů toto ustanovení platí;
6)	definoval funkční náplň státního dohledu nad hospodařením v lesích, chybělo však hlavní - vytvoření dohlédacího orgánu;
 V roce 1856 vybídla dvorská kancelář všechny zemské politické správy, aby byly vydány zemské lesní zákony, kterými se měla provádět ustanovení zákona 250/1852 ř.z.. Jednotlivé země k tomu pro odpor vlastníků lesů nepřistoupily. O ustanovování odborných lesních hospodářů rozhodla z našich zemí nejdříve Morava, kde bylo místodržitelskou vyhláškou č.69/1873 m.z.z. nařízeno ve všech lesích (bez ohledu na vlastnictví) přesahujících 1000 jiter (= 575 ha) ustanovit lesního hospodáře .V Čechách bylo uloženo obcím, jejichž lesní majetek dosahoval plochy 700 ha, zemským zákonem č.11/1893 o dohledu nad hospodařením v lesích obecních, ustanovit samostatného lesního hospodáře a přidat mu potřebný ochranný a pomocný personál. Ve Slezsku bylo ustanovení způsobilého lesního hospodáře v lesích s výměrou 500 ha a větší, nařízeno vyhláškou zemského presidenta č.8/1907 sl.z.z.. Pro soukromé lesy v Čechách byla zavedena povinnost zaměstnávat ochranný 
a dozorčí personál pro lesy s výměrou 700 ha a více až nařízením místodržitele č.41/1911 č.z.z..
 Kromě již zmíněné proklamativnosti lesního zákona č.250/1852 ř.z. a jeho velmi opožděného provádění, je možno vidět jako nedostatek, že postrádal jakákoliv ustanovení o hospodářských plánech a těžební regulaci. Teprve zemský zákon č.11/1893 č.z.z. zavedl opatření proti přetěžbám v obecních lesích tím, že uložil obcím 
s výměrou lesů nad 50 ha hospodařit v nich podle schváleného hospodářského plánu. Obce s menší výměrou lesů musely provést inventuru současného stavu lesa a vyhotovit hospodářský program, který stanovil pořadí mýtných těžeb a zalesňování na dobu pěti až deseti let.
 Hospodaření v lesích z hlediska ochrany životního prostředí se týkal významný zákon č.117/1884 ř.z. 
o neškodném svádění horských vod. Bezprostředním podnětem k jeho vydání byl stav, vyvolaný na začátku osmdesátých let katastrofálními povodněmi, především v jižních Alpách. Zákon vytvořil právní podklad 
k provádění technických a biologických (lesnických) opatření v povodí bystřin. Byly v něm rovněž řešeny majetkoprávní otázky, způsob plánování, schvalování a provádění těchto opatření. K zákonu bylo vydáno nařízení ministerstva orby č.2/1886 ř.z. o úpravě a předkládání povšechných projektů k neškodnému svádění horských vod (hrazení bystřin).
 Řešení problematiky ochrany životního prostředí na našem území se týkal zákon č.52/1897 m.z.z., který ukládal zalesňování nelesních půd v povodí Horní (Vsetínské) Bečvy. Poněvadž české země nemají vysokohorské polohy jako alpské země, byly zde akce klasického hrazení bystřin vždy spojovány s akcemi lesotechnických meliorací v širším slova smyslu, jejichž cílem je stavebními i biotechnickými opatřeními zabraňovat vzniku 
a vývinu eroze a tím současně zlepšovat půdní, vodní a klimatické poměry.
8.2.4	Úprava lesního práva za první Československé republiky
 Zákonodárství naší první republiky převzalo zákonodárství rakouské, které bylo postupně doplňováno 
a měněno. Zůstaly v platnosti všechny zákony týkající se lesního hospodářství s tím, že byla uplatněna celá řada těžebních (výnosových) ukazatelů pro stanovení výše těžby dřeva.
 Zákon o prozatímní ochraně lesů č.82/1918 Sb. ve snaze zabránit kořistním těžbám v době, kdy se počítalo 
s pozemkovou reformou a s převzetím lesů do vlastnictví státu, zavedl tyto ukazatele pro mýtní těžbu dřeva:
-	minimální věk, kdy směly být porosty káceny (60 let pro les vysokokmenný a 15 - 20 let pro les výmladkový),
-	maximální těžební plochu (paseku), rovnou normální roční pasece.
 Tento zákon sice zabránil nejhrubší devastaci lesa, ale měl i své nedostatky, ke kterým patřilo:
-	nezaved všeobecnou povinnost hospodařit podle lesních hospodářských plánů,
-	legalizoval krátké doby obmýtní,
-	neomezoval předmýtní těžby a tím umožňoval prořeďování těchto porostů,
-	nepamatoval na případy kalamitní těžby.
 Všechna ustanovení se však týkalo lesů, na které nebyly lesní hospodářské plány ( značná část šlechtických a městských lesů je měla).
 Od začátku dvacátých let se pomýšlelo na vydání nového lesního zákona, který by sjednotil i odchylnou právní úpravu hospodaření v lesích v Českých zemích a na Slovensku ( tam platil uherský lesní zákon - článek XXXI. uherského zákoníku ze dne 14.června 1879). K tomu byla vedena rozsáhlá diskuse, ale k vydání nového lesního zákona však nedošlo. Místo toho byl vydán zákon č.37/1928 Sb. o zatímní ochraně lesů, k němu bylo vydáno prováděcí vládní nařízení č.97/1930 Sb.
 Tyto dvě nejvýznamnější právní normy pro lesní hospodářství v období 1. republiky stanovily tato opatření:
-	povinnost hospodařit podle úředně schválených LHP pro všechny majitele s výměrou lesů nad 50 ha,
-	 povinnost hlásit politickému úřadu každou zamýšlenou mýtní těžbu nad 25 m3 v lesích bez LHP,
-	rozlišování těžby mýtní, předmýtní a nahodilé,
-	v lesích bez LHP byla výše předmýtní těžby limitována na 20 % roční výše mýtní těžby,
-	 minimální doba obmýtní na 80 let,
-	jako maximum roční mýtní těžby byl zaveden průměrný mýtní přírůst,
-	 byl zaveden pojem lesní hospodářský celek, jako komplex lesů jednoho majitele, pro který se vyhotovuje LHP,
-	byla zavedena povinnost vedení lesní hospodářské evidence o provedené těžbě a zalesnění v lesích obhospodařovaných podle LHP,
-	 pokutu 100 000 Kč nebo vězení do tří měsíců pro majitele lesů a jejich lesní úředníky, pokud by jednali proti těmto předpisům.
 Nepříznivá hospodářská situace na začátku třicátých let způsobila, že v období po vydání zákona o zatímní ochraně lesů nedošlo k přetěžbám, ale naopak došlo k nárůstu zásob dřeva. Naše země patřily k zemím 
s přebytkem dřeva, který se realizoval exportem (surového nebo opracovaného dříví). Z původních 4,5 miliónů m3 ročně, klesl v roce 1932 export na pouhé 2 milióny m3. V důsledku toho a vlivem kalamit a paniky organizačně nesjednocených vlastníků lesa, nastalo přesycení trhu dřeva. Za této situace zasáhl stát, zčásti 
i jako vlastník lesů ve vlastním zájmu. Vládním nařízením č.170/1933 Sb. o mimořádné úpravě těžby dřeva (mýtní i předmýtní) bylo stanoveno, že musí být snížena těžba ve dvou následujících letech na 50 %. 
V následujících letech byla vládními nařízeními těžba dřeva postupně zvyšována na 60, 70 a 90 % a bylo rovněž stanoveno, že takto dosažené úspory nesmějí být těženy.
8.2.5	Lesní právo v letech 1939 až 1945
 V období šesti okupačních let došlo k vydání 11 významných vládních nařízení (která při neexistenci parlamentu, nahrazovala zákony) a řady prováděcích vyhlášek ministerstva zemědělství. Po ukončení II. světové války, byl k těmto normám, jako normám vzniklým v době nesvobody, zpočátku odmítavý přístup. Podrobnější analýza však ukázala, že podklady pro tyto právní normy byly připravovány již dlouho před okupací, a tak vzniklé právní normy výrazně přispěly k pokroku v obhospodařování lesů. I když byly poznamenány tlakem okupační moci, neodpovídaly vůbec německým lesním právním normám (např. organizace odborné správy lesů, ustanovování lesních zaměstnanců, hospodářská úprava lesů).
 To se projevilo zejména ve vládním nařízení č.178/1940 Sb. o odborné službě lesní. Odborná služba řešila vcelku úspěšně dva problémy tehdejšího lesního hospodářství: odbornou správu malolesů a zaměstnání pro kvalifikované lesní hospodáře, kteří ztratili svá místa v důsledku rozpadu Československé republiky.
V důsledku vydání tohoto nařízení došlo k povinnému sdružení všech lesů, ve kterých se hospodařilo bez odborného hospodáře (do výměry 575 ha) do lesních společenstev. Na území tzv. Protektorátu Čechy a Morava se to týkalo 161 460 lesních majetků o celkové výměře 478 151 ha (průměrná výměra byla necelé 3 ha). Vzniklo 74 lesních správ, průměrně připadalo na 1 lesní správu 2180 majetků s celkovou výměrou 6450 ha.
K hlavním úkolům lesních správ lesních společenstev patřilo vytvoření stálé evidence všech lesních majetků, plánování, vyznačování, kontrola a evidence těžby dřeva, dále i péče o zalesňování holin a ostatní pěstební výkony. S pomocí lesních hospodářů vyhotovovali vlastníci lesů faktury za dříví a tím se chránili  před možnými finančními ztrátami na trhu se dřevem.
 Stanovením potřebného počtu odborných lesních zaměstnanců se zabývala vládní nařízení č.15/1939 Sb. 
a č.291/1943 Sb. o ustanovení odborných lesních hospodářů a zaměstnanců lesní výkonné služby a lesních hajných. První stanovilo povinné zaměstnávání odborných lesních hospodářů na 575 ha a ochranného lesního personálu na 345 ha lesa. Druhé potvrdilo sice výměru 575 ha pro odborné lesní hospodáře, ale zrušilo povinnost zaměstnávat ochranný personál na každých 345 ha. V souladu se skutečným stavem organizace lesní služby u nás zavedlo další kategorii lesních zaměstnanců tzv. lesní výkonné služby (polesných a revírníků).
 Jednoznačně kladně lze hodnotit vládní nařízení č.350/1940 Sb. o uchování a vypěstění dědičně hodnotného dorostu stromového v lese. Nařizovalo uznávat lesní části (porosty, stromové skupiny a jednotlivé stromy) za způsobilé k získávání lesních semen, řízků a nepěstěných (náletových) sazenic. Pěstování lesních sazenic na prodej a obchodování s lesními semeny a sazenicemi mohlo být svěřeno pouze osobám, které pro to získaly oprávnění od ministerstva zemědělství.
 Vládní nařízení č.363/1941 Sb. o provádění holosečí v lesním hospodářství znamenalo výrazné omezení holosečného hospodářského způsobu v našich zemích, mělo však i negativní dopad tím, že někdy vedlo 
k nadměrnému prořeďování mýtných porostů.
 Vládní nařízení č.229/1942 Sb. o lesních úřadech bylo již uvedeno ve stati pojednávající o dohlédací službě.
 Mimořádně významné a na vysoké odborné úrovni jsou poslední dvě právní normy pro lesní hospodářství vydané v této době. Jsou to: vládní nařízení č.35/1944 Sb. o zařízení lesů a prováděcí vyhláška ministerstva zemědělství a lesnictví č.539/1944 Sb., která obsahuje směrnice a bližší předpisy o zařízení lesů. Nejdůležitější prvky, které tyto normy zavedly do hospodářské úpravy lesů jsou:
-	povinnost hospodařit podle schválených LHP v soukromých lesích s výměrou nad 50 ha a v ostatních lesích bez ohledu na výměru,
-	směrnice pro základní a závěrečnou pochůzku a pro vedení protokolu o nich,
-	třístupňové rozdělení lesa,
-	 povinnost hospodařit v lesích vysokokmenných,
-	nové pojetí těžební regulace, při níž rozhoduje celková těžba, která se dělí na těžbu mýtní a předmýtní,
-	zavedení ukazatelů výše těžby,
-	 povinnost volit při obnově lesa hospodářsky žádoucí dřeviny odpovídající stanovišti,
-	zavedení těžební mapy, která má být zároveň znázorněním prostorové úpravy.
8.2.6	Právní normy v lesním hospodářství v období 1945-195O
 Z právních norem vzniklých v tomto období lze uvést především vyhlášku ministerstva zemědělství
 č.3021/1947 Ú.l. o inventarizaci lesů. Inventarizací se rozumělo šetření o porostních poměrech (porostní skladbě, složení dřevní zásoby podle dřevin a podle tloušťkových tříd), stanovení výše těžby a celkové zhodnocení těžebních možností. Inventarizace se vztahovala na všechny lesy s výměrou nad 10 ha, takže znamenala vlastně první hospodářskou úpravu v lesích, které dosud neměly lesní hospodářské plány. Jednalo se asi o 450 000 ha lesů. Zavedla ukazatele výše mýtné těžby a to: průměrný mýtní přírůst (PMP) a při nedostatku mýtních porostů 1/20 zásoby poslední věkové třídy a porostů starších, popř. 1/40 zásoby dvou posledních věkových tříd a porostů starších.
 V souvislosti s potřebou ovlivnit u nás hospodaření s vláhou, která vznikla vlivem katastrofálního sucha 
v roce 1947, byl vydán zákon č.206/1948 Sb. o zalesňování, zřizování lesních ochranných pásů a zakládání (obnově) rybníků a k němu prováděcí vyhláška č.576/1949 Ú.l. Tento široce pojatý zákon v první části omezoval holosečný obnovní postup v lesích a pojednával o zalesňování na lesní půdě, a v druhé části pak 
o zalesňování nelesních půd. Vlastníkům lesů bylo uloženo zakládat a obnovovat lesní porosty stanovištně vhodnými dřevinami a co nejrychleji a nejhospodárněji zalesnit holiny na lesní půdě. Rovněž měly být zalesněny nelesní pozemky, které nebylo možno z nejrůznějších důvodů zemědělsky obhospodařovat.
 Na úseku hospodaření s lesním osivem a sazenicemi byl vydán zákon č.65/1950 Sb. o hospodaření lesními semeny a sazenicemi, ke kterému byla vydána vyhláška ministerstva lesů a dřevařského průmyslu
č.350/1951 Ú.l. Hlavním účelem těchto právních norem bylo uplatnění těchto zásad na celém území Československa, protože v Čechách platilo vládní nařízení z období tzv. Protektorátu. Vedly rovněž k vytvoření monopolu státních lesů v této oblasti. Majitelé lesů byli oprávněni, ale také povinni, krýt potřebu osiva pro zalesnění sklizní z vlastních uznaných jednotek. Vedle toho byli povinni strpět na vlastních pozemcích sběr osiva prováděný státními lesy a v případě potřeby, podávat jim hlášení o odkvětu a očekávané úrodě plodů 
a semen lesních dřevin.
8.2.7	Právní normy v lesním hospodářství v období 1951 - 1994
 Odborná správa drobných lesů podle vládního nařízení č.178/1940 Sb. přetrvala až do roku 1951, kdy byla organizace lesních společenstev zrušena zákonem č.66/1951 Sb., kterým byl výkon odborné správy svěřen státním lesům. K tomuto zákonu byla vydána prováděcí vyhláška č.139/1952 o výkonu odborné správy lesů 
a o příspěvcích na ní.
 V období po roce 1952 až do roku 1960 nebyl vydán žádný lesní zákon , ani jiná odborně významná lesní právní norma. Toto období se navíc vyznačovalo despektem k existujícím právním normám a zaváděním jejich tzv. třídního výkladu. V lesním hospodářství se tento stav projevoval praktickou likvidací soukromého, církevního, městského a obecního lesního majetku, protiprávním propouštěním kvalifikovaných lesních hospodářů, pracovníků lesní dohlédací služby a jejich nahrazováním nekvalifikovanými tzv. dělnickými kádry, přestože platila ustanovení zákona č.250/1852 ř.z. a nařízení ministerstva orby č.30/1903 o státních zkouškách pro odborné lesní hospodáře. Důsledky těchto opatření měly dlouhodobější nepříznivý dopad než 
v ostatních odvětvích národního hospodářství.
 Vládním nařízením č.124/1951 Sb. o organizaci státních lesů a národních podniků pro těžbu dříví byla od sebe organizačně oddělena pěstební a těžební složka lesního hospodářství. Od 1.1.1952 vznikly správy lesního hospodářství, jako organizace rozpočtové, a podniky lesního průmyslu, jako organizace hospodářské. V praxi se prokázaly negativní důsledky tohoto rozdělení a proto byla tato organizační struktura po čtyřech letech zrušena vládním nařízením č.2/1956 Sb. o organizaci lesního hospodářství, a došlo k návratu k původnímu stavu.
 Vládní usnesení z 15.12.1953 - Generální plán zvelebení zemědělského, lesního a vodního hospodářství stanovil pro lesní hospodářství, vedle delimitace zemědělského a lesního půdního fondu, vypracovat plány výsadby rychlerostoucích dřevin a ochranného zalesňování a hrazení bystřin. Cílem plánování výsadby rychlerostoucích dřevin bylo zajistit dostatek topolového dřeva především pro papírenský průmysl. Tato direktivně řízená akce se realizovala v období 1956 - 1960, kdy byly vysázeny statisíce topolových a vrbových sazenic 
s mnohamiliónovým nákladem. Tato akce byla mezi lesníky označována jako "topolová mánie".
 Významným krokem ke zlepšení situace v lesním hospodářství bylo vydání zákona č.166/60 Sb. o lesích 
a lesním hospodářství a vyhlášky ministerstva zemědělství, lesního a vodního hospodářství č.17/1961 Sb., kterou byly vydány prováděcí předpisy k tomuto zákonu. Zákonem byla ukončena platnost zákona č.250/1852 
v českých zemích, a na Slovensku platnost článku XXXI/1879 uherského zákoníku, a uvedena v platnost jednotná základní právní norma v lesním hospodářství. Obě právní normy vytvořily komplexní předpoklady pro dosažení hlavních cílů lesního hospodářství, odpovídající tehdejšímu stavu a stupni vědeckého, technického 
a ekonomického poznání. Přinesly řadu nových zásad a ustanovení, která znamenala pokrok v lesním hospodářství:
-	zavedení všeobecné povinnosti hospodařit podle schválených lesních hospodářských plánů,
-	vytvoření lesních hospodářských celků na podkladě produkčních a ekonomických podmínek, bez ohledu na vlastnictví,
-	stanovení základních těžebních ukazatelů pro odvození etátu mýtní těžby,
-	uložení povinnosti státní péči o lesy kontrolovat plnění ustanovení LHP a vedení lesní hospodářské evidence,
-	 stanovení povinnosti využívat při obnově lesů stanovištně vhodného reprodukčního materiálu,
-	 zákaz holých sečí širších než průměrná výška porostu a delších než desateronásobek této výšky,
-	stanovení maloplošného pasečného (podrostního) způsobu s přirozenou, umělou a nebo smíšenou obnovou jako základního hospodářského způsobu,
-	stanovení povinnosti zalesnit holiny nejpozději do jednoho roku  a zajištění založených porostů do pěti let po jejich vzniku,
-	 vedení přehledu o lesním půdním fondu a povinnost vlastníků hlásit každou změnu ve vlastnictví, správě a užívání pozemků,
-	 co nejúčelnější využívání lesního fondu pro lesní hospodářství,
-	opatření k ochraně lesního fondu před jeho odnímáním lesnímu hospodářství,
-	stanovení povinnosti zajišťovat ostatní užitečné funkce lesa (i když pouze proklamativním způsobem),
-	jednoznačné formulování práva volného vstupu do lesa a sběru lesních plodin,
-	definování cíle lesnickotechnických meliorací a uvedení úkolů organizací provádějících tyto činnosti,
-	uložení úkolu vládě stanovit vyhláškou opatření k zabránění, popřípadě ke zmírnění škod způsobených na lesích kouřem, popílky, prachem a jinými škodlivinami,
-	 stanovení úkolů vedoucím organizací v oblasti péče o pracující ve specifických podmínkách práce 
v lesním hospodářství, jejichž postupné plnění přineslo zlepšení kultury práce v lese.
 Vedle pokrokových opatření, prosazovaly tyto právní normy zřetelnou tendenci k pokračující socializaci lesního hospodářství a k potlačování soukromého vlastnictví lesů tím, že:
-	umožňovaly přikázat les do užívání organizaci, vykonávající odbornou správu ( v případě, že vlastník neplnil stanovené úkoly),
-	umožňovaly zneužití ustanovení o vytváření ucelených lesních částí jako prostředku k vytváření tlaku na vlastníky drobných lesů, aby je předávali do užívání nebo do vlastnictví tzv. socialistických organizací (JZD nebo státním lesům),
-	legalizovaly zvýšené těžby dřeva nad etát stanovený LHP, z důvodů potřeb státního plánu rozvoje národního hospodářství.
 Přesto se ve většině ukazatelů stav našich lesů od roku 1945 až do roku 1980 postupně zlepšoval. Zvýšila se celková výměra lesů, průměrný věk porostů a doba obmýtní. Došlo k zlepšení průměrné bonity a zakmenění porostů, k zvýšení přírůstových ukazatelů a tím i k zvýšení celkových zásob porostů. Všechno to umožnilo postupné zvyšování trvale únosných těžeb dříví (etátů), což postupně vedlo i k vyrovnání skutečných 
a únosných těžeb.
 Další právní normy, týkající se lesního hospodářství, vesměs navazovaly na lesní zákon a prováděcí vyhlášku. Byly to Směrnice o hospodářské úpravě lesů č.71/1961, které doplňovaly jejich ustanovení o podrobné pokyny pro provádění speciálních průzkumů (typologického, dopravního, ochranářského, ekonomického, organizačního, popř. dalších podle potřeb hospodářské úpravy lesů). Rovněž umožňovaly použít při odvozování etátu mýtní těžby pomocných ukazatelů (vzorcových metod, rektifikované 1/20 zásob mýtných porostů).
 Dále byly vydány i právní předpisy týkající se myslivosti. Byly to:
- zákon o myslivosti č. 23/1962 Sb.,
- vyhláška ministerstva zemědělství a výživy č. 59/1967 Sb., kterou byly vydány předpisy o myslivosti,
- vyhláška ministerstva zemědělství č.4/1967 Sb. o hájení a době, způsobu a podmínkách lovu.
 Podle nich za honitbu mohly být uznány pouze souvislé honební pozemky, které spravovaly nebo užívaly socialistické organizace ( prakticky veškerá zemědělská a lesní půda byla v jejich správě nebo užívání). Rovněž právo myslivosti příslušelo pouze socialistickým organizacím, které je mohly vykonávat ve vlastní režii, pronajmout mysliveckému sdružení, nebo postoupit státní organizaci lesního hospodářství.
 Právní úpravu lesního hospodářství, platnou od 1.1.1978, zavedl jednak federální zákon o lesích 
č.61/1977 Sb., jednak zákony národních rad o hospodaření v lesích a státní správě lesního hospodářství 
(zákon ČNR č.96/1977 Sb. a zákon SNR č.100/1977 Sb.). Na území České republiky k ní ještě patřily tyto vyhlášky ministerstva zemědělství, lesního a vodního hospodářství:
-	č.97/1977 Sb. o odborné správě lesů a příspěvcích na ní,
-	 č.98/1977 Sb. o lesní stráži
-	 č.99/1977 Sb. o postupu při ochraně lesního půdního fondu,
-	č.13/1978 Sb. o kategorizaci lesů, způsobech hospodaření a lesním hospodářském plánování.
 Federální lesní zákon:
-	vytyčil poslání a úkoly lesů,
-	vymezil pojem lesního fondu a stanovil zásady jeho ochrany,
-	stanovil režim správy a převodu lesního majetku,
-	stanovil užívací vztahy k soukromým lesům, obhospodařovaným socialistickými organizacemi,
-	stanovil opatření k vytváření ucelených lesních částí a náhrady za poškozování lesů,
-	vymezil kategorizaci a hlavní zásady rozvoje funkcí lesů a hospodaření v nich.
 Zákony národních rad o hospodaření v lesích a státní správě lesního hospodářství upravovaly:
-	organizaci a výkon státní správy lesního hospodářství,
-	podrobné otázky hospodaření v lesích a ochrany lesů,
-	vstup do lesů a jeho užívání občany,
-	některé další činnosti v lese.
 Zákony uváděly význam lesů pro společnost a vyhlašovaly, že je nutné lesní fond chránit a obhospodařovat (soustavně a plánovitě pečovat o zvelebování lesů, hospodařit v nich podle zásad pokrokové biologie, techniky 
a socialistické ekonomiky). Tato ustanovení byla v podstatě rozporné, neboť především prosazování zásad socialistické ekonomiky a používání jejich nástrojů vedlo k nedostatkům a nevyužívání moderních poznatků biologie při obhospodařování lesů.
 Náhrady za poškozování lesů byly v socialistickém zřízení zcela irelevantní, neboť náhrada škody jednou socialistickou organizací druhé socialistické organizaci neodstraňovala národohospodářskou škodu, nýbrž představovala přesun hodnotové újmy z jednoho státního právního subjektu na druhý.
 Právní předpis ukládal emitujícím podnikům povinnost uskutečňovat opatření k zabránění nebo zmírnění úniku exhalací. Bylo to pouze formální ustanovení, neboť objem emisí hlavních škodlivin až do konce osmdesátých let stoupal a opatření k zamezení jejich vzniku se téměř neprováděla a nebo byla málo účinná.
 Právo užívání lesních pozemků se oproti lesnímu zákonu č.166/1960 Sb. ještě dále rozšířilo. Jednalo se 
o bezplatnost a časovou neomezenost tohoto práva, které se svým obsahem i dosahem přiblížilo právu vlastnickému. Vlastníkům lesní půdy dané do užívání státní organizaci zbylo pouze formální vlastnictví, 
z jehož titulu nemohli uplatňovat žádné právo k zásahům do způsobu hospodaření na ní.
 Na rozdíl od předcházejícího zákona byla socialistickým organizacím uložena povinnost vest ve spolupráci 
s orgány geodézie a kartografie vlastní pozemkovou evidenci.
 Uživatelé lesních pozemků byli povinni chránit je a racionálně využívat pro plnění funkcí lesů. Dopravovat dříví tak, aby na lesních porostech, lesních pozemcích a lesních cestách nedocházelo ke škodám, popř. aby byly omezeny na co nejmenší míru. Při zřizování a údržbě cest, svážnic a přibližovacích linek byl uživatel povinen dbát, aby nedocházelo k erozi nebo k zamokření lesní půdy. Tato ustanovení nebyla v praxi dodržována, jak dokládal skutečný stav v lese. Je zřejmé, že orgány státní správy lesů nedbaly na důsledné dodržování zákonných ustanovení.
 Byly stanoveny tři závazné ukazatele LHP a to:
-	hospodářský způsob,
-	výše těžeb stanovená těžebním procentem v jednotlivých věkových stupních,
-	 úkoly obnovy a výchovy lesních porostů.
 Všechno ostatní v LHP představuje ukazatele směrné a orientační a tudíž nezávazné. To se v praxi projevovalo tím, že úkoly v těžbě dřeva a také obnovy lesa byly přesunovány do s hlediska krátkodobé ekonomiky výhodnějších porostů. Výchova porostů se prováděla ve starších probírkových porostech a obnova lesa se prováděla převážně uměle a stále se zvyšujícím podílem jehličnatých dřevin (smrku a borovice). Přitom dlouhodobé cíle lesního hospodářství vyžadovaly opačné přístupy k praktickému provádění obnovy a výchovy lesních porostů.
 Zákonná opatření ukládají dbát při vypracování lesních hospodářských plánů o jejich soulad s dlouhodobým vývojem národního hospodářství, což v praxi znamenalo, že lesní hospodářské plány byly od počátku přizpůsobovány potřebám státních plánů rozvoje národního hospodářství.
 Zákon č. 96/1977 Sb. stanovil, že lesní hospodářské celky spravují odborní lesní hospodáři, jejichž kvalifikační požadavky stanoví ministerstvo. Přitom na každý lesní hospodářský celek stačil jeden odborný lesní hospodář (prakticky na celý bývalý lesní závod), který navíc nemusel skládat žádnou zkoušku před státní zkušební komisí.
 Upuštění od podrostní formy maloplošného hospodářského způsobu vedlo k preferování holosečného obnovního způsobu. Tato tendence se ještě výrazněji projevila ve zvýšení přípustné velikosti holé seče na 3 ha 
a v některých zákonem stanovených případech i na 5 ha. To vedlo takřka k úplnému vymizení přirozené obnovy, k zvýšení ztrát na kulturách, ke zvýšení půdní eroze a k dalším nepříznivým vlivům na mimoprodukční funkce lesa.
 Benevolentnější přístup byl i ve lhůtě zalesnění holin z těžby, která byla stanovena na 2 léta od jejich vzniku, což mělo za následek zvýšení plochy holin, větší problémy při jejich zalesňování a samozřejmě snížení produkce dřeva do budoucna.
 Povinnost uživatelů lesa zajistit dostatečné množství druhově a geneticky vhodného reprodukčního materiálu nebylo zajištěno vyhláškou jako dosud, nýbrž směrnicemi a instrukcemi, které nebyly právními normami.
 Mezi zakázanými činnostmi v lese chybí travaření a dobývání pařezů. Jsou však uvedeny nové zákazy : zakládání skládek a znečišťování lesa odpadky a odpady, provádění terénních úprav, rušení klidu a ticha, vstupování do oplocených míst, budování chodníků, používat v lesích a v jejich blízkosti technologické postupy, které působí poškození lesních porostů včetně působení exhalací.
 Celkově lze charakterizovat teorii a praxi této právní úpravy tak, že:
-	se vyznačovala přezíravým přístupem k vlastnickým právům,
-	vyvolala zhoršení způsobu obhospodařování lesů,
-	docházelo k výraznému překračování únosných těžeb,
-	 se výrazně zvětšilo imisní poškození lesů,
-	 se zvětšily škody na lesních porostech způsobené zvěří a použitím nevhodných technologií těžby 
a soustřeďování dříví,
-	 narostly zásoby v přestárlých porostech, především v obtížně přístupných lokalitách,
-	lesní hospodářství bylo ovlivňováno rozsáhlými kalamitami, jejichž rozsah od sedmdesátých let neustále roste a představují jeden z nejzávažnějších problémů současného hospodaření v lesích,
-	se projevoval přezíravý vztah politických, hospodářských orgánů a vedoucích pracovníků na všech stupních řízení k právním normám a k lesním hospodářským plánům .
Po listopadové revoluci roku 1989 a pádu komunistického režimu došlo k zásadním změnám v politickém 
a hospodářském životě státu. Především byly přijaty zákonné normy, které mají za účel napravit deformace 
a nezákonnosti vzniklé v období tzv. budování socialismu. Jedním z nich je zákon č. 229/1991 Sb. o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku, který se vztahuje na zemědělskou a lesní půdu, obytné a hospodářské budovy a stavby sloužící zemědělské a lesní výrobě a na živý a mrtvý inventář. Zákon upravuje práva a povinnosti vlastníků, původních vlastníků, uživatelů a nájemců půdy, jakož i působnost státu při úpravě vlastnických vztahů a užívacích práv k pozemkům. Tento zákon ukončil státním lesům právo bezplatně užívat lesní pozemky a porosty, patřící soukromým vlastníkům a zahájil restituční proces 
v zemědělství a lesním hospodářství. Stal se základem pro obnovu různých forem vlastnictví lesů. Zákon byl čtyřikrát novelizován a úplné znění je uvedeno v zákoně č.195/1993 Sb., který byl doplněn nálezy ústavního soudu z roku 1994 a 1995.
K vytvoření nových podmínek pro obhospodařování lesů přispěl zákon č.92/1991 o podmínkách převodu majetku státu na jiné osoby, na jehož základě došlo ke vzniku lesních akciových společností, které se zabývají zajišťováním prací a služeb pro lesní hospodářství a k vytvoření státního podniku Lesy České republiky, který je pověřen správou a obhospodařováním státního lesního majetku v působnosti ministerstva zemědělství ČR.
 Pro zajištění obnovy porostů před vydáním nového lesního zákona vydalo ministerstvo zemědělství České republiky vyhlášku č. 248/1993 Sb. o zakládání a obnovování lesních porostů. Vyhláška stanoví:
-	že pro zakládání a obnovu lesních porostů lze použit jen sazenice druhů dřevin určených hospodářským plánem,
-	minimální počty jednotlivých druhů na jeden hektar,
-	podmínky pro považování porostu za zajištěný,
-	že zakládání a obnova lesních porostů smrku, borovice, jedle a modřínu může být prováděna jen za použití reprodukčního materiálu z uznaných porostů nebo stromů.
 Restitucí vlastnictví lesního majetku obcí se zabývá zákon č.172/1991 Sb. o přechodu některých věcí 
z majetku České republiky do vlastnictví obcí a usnesení vlády České republiky č.168/1995 o převodech movitého majetku bývalých lesních družstev obcí do vlastnictví obcí.Na základě rozhodnutí některých soudů stát dočasně v roce 2000 pozastavil bezúplatné převody na obce podle tohoto vládního usnesení. Důvodem je ustanovení zákona o státním podniku, které neumožňuje odejmout státnímu podniku majetek jinak než na základě zákona. 
V roce 2000 nabyly účinnosti další zákony, které rozšířily okruh oprávněných osob: 
-	zákon č.114/2000 Sb., kterým se mění zákon č.172/1991 Sb. o přechodu některých věcí z majetku ČR do vlastnictví obcí, převedl s účinností od 1.července 2000 do vlastnictví obcí nemovitosti, které jim byly přiděleny v letech 1945 až 1948 podle platných právních předpisů, avšak nebyly právoplatně zapsány do katastrů nemovitostí. Odhadem se jedná asi o 40 tisíc ha lesních pozemků;
-	zákon 212/2000 Sb. o zmírnění některých majetkových křivd způsobených holokaustem a o změně zákona č. 243/1992 Sb., kterým se upravují některé otázky související se zákonem č.229/1991 Sb. ve znění pozdějších předpisů, rozšířil okruh oprávněných osob a stanovil jim termín uplatnění jejich nároků do 30.června 2001;
-	zákon č.161/1999 Sb.,kterým se vyhlašuje Národní park České Švýcarsko a mění se zákon č. 114/1992 Sb. o ochraně přírody a krajiny, ve znění pozdějších předpisů. Tomuto parku bylo převedeno právo hospodaření na 7,5 tisících ha lesních pozemků ze státních lesů spravovaných LČR;
-	zákon č.111/1998 Sb. o vysokých školách , podle kterého bylo v roce 2000 převedeno 16 tisíc ha lesních pozemků z majetku státu do majetku vysokých škol majících akreditovaný studijní program v oblasti lesnictví.
8.3	Současná státní lesnická politika
8.3.1	Zásady státní lesnické politiky
 Lesní hospodářství procházelo zásadními změnami. Skončila užívací a vlastnická práva státu na zhruba 45 % výměry lesů, která se vrátily původním majitelům. Byl ukončen proces transformace podniků státních lesů. Současný zdravotní stav lesů byl silně ovlivněn antropogenními vlivy a je dále ohrožen předpokládanými globálními klimatickými změnami.
 Tato situace vyžadovala stanovení zásad státní lesnické politiky. Jejich formulováním a vytvářením podmínek pro jejich realizaci vyjádřil stát zájem na řešení koncepčních otázek v lesním hospodářství podle konkrétního programu. Zásady státní lesnické politiky byly schváleny usnesením vlády České republiky č.249 ze dne 11. května 1994.
 Na základě analýzy současného stavu lesa a situace v lesním hospodářství byly stanoveny cíle, kterých se má dosáhnout v různých časových horizontech. Stanovení cílů vycházelo rovněž z mezinárodních závazků, které Česká republika, jako signatář štrasburských a helsinských resolucí přijala a na jejichž rozpracování se podílela.
Lesnická politika, jako oficiální výraz zájmu státu, sleduje trvalé zachování lesa pro budoucí generace, poskytujícího trvalou produkci dřeva a plnícího ostatní mimoprodukční funkce.
8.3.2	Strategické cíle lesního hospodářství
 Za strategické cíle se považuje:
-	obnovení a udržení stabilních lesních ekosystémů,
-	uplatnění principu trvale udržitelného hospodářství ve všech lesích pomocí odborného obhospodařování a využívání lesů takovým způsobem a v takovém rozsahu, že jejich stabilita, biodiverzita, produkční 
a regenerační schopnost a schopnosti plnit ostatní funkce zůstanou trvalé,
-	 zachování lesa jako trvale obnovitelného přírodního zdroje pro příští generace,
-	 dosažení trvalé vyvážeností všech funkcí lesů,
-	zvýšení druhové diverzity lesních dřevin a přiblížení se k přirozené skladbě lesů s přiměřeným uplatněním produkčně vhodných druhů,
-	dosažení výrazného snížení imisního zatížení lesů,
-	zachování a ozdravení lesních porostů v oblastech poškozovaných imisemi,
-	 udržení a rozvíjení genofondu lesních dřevin.
8.3.3	Prostředky pro realizaci koncepce lesního hospodářství  v nejbližším období
 Lesnická politika se zaměřuje rovněž na podrobné rozpracování prostředků pro realizaci koncepce lesnické politiky. Za tyto prostředky pro nejbližší období se považuje:
-	dokončení obnovy vlastnických práv k lesům a jejich stabilizování,
-	zvyšování úrovně hospodaření v drobných lesích,
-	zvyšování odbornosti lesního personálu poradenstvím a osvětou,
-	spolupráce a součinnost se sdruženími vlastníků lesů při řešení problematiky lesního hospodářství,
-	 nová právní úprava pro oblast lesního hospodářství,
-	sjednocení systému státní správy lesního hospodářství a zvýšení její účinnosti,
-	ekonomická podpora pro zabezpečení veřejného zájmu v lesích,
-	vytvoření podmínek pro vznik ucelených lesních majetků a pro omezování dalšího drobení držby lesů,
-	vytvoření podmínek pro dobrovolné sdružování vlastníků lesů za účelem zvýšení úrovně a racionalizace hospodaření v lesích,
-	udržení vysoké úrovně hospodářské úpravy lesů jako nástroje pro zabezpečení trvale udržitelného hospodaření, zjišťování stavu lesů a informační databáze,
-	důsledné uplatňování šetrných technologií při těžbě, dopravě dříví a v ochraně lesa,
-	výrazné omezení škod na lese způsobených spárkatou zvěří dosažením a trvalým udržováním únosných stavů zvěře,
-	vytváření podmínek pro zachování genofondu zvěře, včetně péče o jejich biotopy,
-	dosažení optimální a stabilizované organizační struktury státních lesů,
-	zmapování funkčního potenciálu lesů a cílevědomá péče o něj,
-	v souladu s tvorbou ekologicky vyvážené krajiny prosazování vhodného lesnického využití málo produktivních zemědělských pozemků,
-	zvyšování informovanosti občanů o roli lesa a lesního hospodářství,
-	plnění dohodnutých kritérií mezinárodních rezolucí (např. Helsinky 1993).
8.4	Příprava lesního hospodářství na vstup do Evropské unie
V průběhu roku 1999 byla v souladu cíli zakotvenými v dokumentech evropské lesnické politiky zpracována “Koncepce lesnické politiky na období před vstupem České republiky do Evropské unie”. K jejím klíčovým okruhům se řadí:
-	nepřetržitá a vyrovnaná produkce dříví a jeho rozšířené využívání,
-	postupné zlepšování ekologické stability lesních ekosystémů,
-	usměrňování mimoprodukčních funkcí lesů v oblastech zvýšeného veřejného zájmu.
Souhrn koncepčních záměrů formulovaných v jednotlivých okruzích vytváří rámec pro řešení ekologických, ekonomických a sociálních otázek v několika příštích letech.k propagaci 
V roce 2000 byly průběžně doplňovány informace v procesu inventury závazků ČR v kapitole zemědělství, kam lesnictví patří.  V rámci společného hodnotícího stanoviska k vyjednávání vstupu do EU se lesnictví dotýkala část zabývající se rozvojem venkova. Pro podporu rozvoje lesnictví je významná směrnice 1257/99 ES o opatřeních venkovského rozvoje pro podporu Společenství. Jedná se o lesnická opatření včetně podpory zalesňování  (v této souvislosti je nutné vymezení “méně příznivých oblasti – LFA”). Dále byla zdůrazněna nutnost: 
-	vytvoření systému vedoucího ke zlepšení obchodu s lesnickými výrobky, 
-	přijetí opatření k propagaci i praktickému školení v lesnictví a ke zvyšování znalostí a odbornosti,
-	řešení otázek ochrany lesů před požáry (ČR bude klasifikována jako oblast s nízkým nebezpečím vzniku),
-	řešení otázek lesnické statistiky (doplnění a úprava postupů pro sběr dat a jeho sjednocení podle požadavků systému EFICS).
8.5	Nová právní úprava v lesním hospodářství
 Právní úprava lesního hospodářství z roku 1977 a 1978 , jejímž základním rysem bylo dokončení socializace lesního hospodářství, neodpovídala politickým a hospodářským podmínkám, zejména v důsledku obnovení různých forem vlastnictví lesů a zavádění principů liberálního tržního hospodářství. Proto již v roce 1990 byly zahájeny přípravné práce, které vyvrcholily v roce 1994, kdy bylo legislativním plánem vlády České republiky uloženo ministerstvu životního prostředí a ministerstvu zemědělství vypracovat a společně předložit návrh zákona o lesích. Tento návrh projednala a schválila vláda 19. prosince 1994 a předložila parlamentu České republiky k projednání. Po projednání vládního návrhu zákona ve výborech a v plénu parlamentu byl zákon 
č. 289/1995 Sb. o lesích schválen dne 3. listopadu 1995 výraznou většinou hlasů přítomných poslanců.
 Zákon vychází ze společenského poslání lesů jako jedné z nejdůležitějších složek životního prostředí 
a producenta obnovitelného zdroje dřevní suroviny. Navazuje na minulé lesní zákonodárství a využívá dostupných znalostí lesních zákonů evropských států se srovnatelnou úrovní lesního hospodářství (SRN, Rakouska a Švýcarska). V porovnání s dosavadními právními předpisy jsou některá ustanovení, v důsledku širšího uplatňování celospolečenských funkcí lesů a nutnosti respektovat základní práva a svobody občanů, podrobnější a adresnější.
 Účelem tohoto zákona je mimo jiné docílení vyváženého stavu mezi oprávněnými zájmy vlastníků lesů a zájmy veřejnými. Omezení vlastnických práv, vyplývající ze závazných ustanovení lesních hospodářských plánů nebo lesních inventarizačních osnov, jsou nezbytná z důvodů zachování lesa jako individuálního majetku i jako společensky významného objektu. Zákon přiměřeně navazuje na více než stoletou tradici hospodářské úpravy lesů ve střední Evropě a v souladu s ní usiluje o trvalost a vyrovnanost mimoprodukčních 
a produkčních funkcí lesů. K tomu jsou v zákoně definovány tyto předpoklady a požadavky:
-	zachování současné výměry lesů,
-	trvalé zabezpečení funkcí lesů na lesních pozemcích,
-	zajištění stability a zdravotního stavu lesních porostů pomocí minimálního podílu melioračních 
a zpevňujících dřevin při obnově porostů, porostní výchovy a povinnostmi vlastníka při ochraně lesů proti nepříznivým vlivům,
-	stanovením minimálního věku počátku úmyslných obnovních těžeb pro hlavní hospodářské dřeviny dosáhnout pokud možná co nejrovnoměrnějšího zastoupení různověkých lesních porostů.
Nová právní úprava a změny, které přinesla, nemají dopad na státní rozpočet. Výjimku tvoří opatření na meliorace a hrazení bystřin prováděné ve veřejném zájmu a hrazené státem.
Pro praktické naplnění nové právní úpravy je nezbytné početní posílení orgánů státní správy lesů, aby se zajistila funkčnost celého systému při nárůstu počtu vlastníků lesů.
8.5.1	Přehled obsahu zákona č.289/1995 Sb. o lesích a doplnění některých zákonů (lesní zákona.) 
 ČÁST PRVNÍ - ZÁKON O LESÍCH
 HLAVA PRVNÍ (ÚVODNÍ USTANOVENÍ)
účel zákona (§1) -
•	stanovit předpoklady:
•	pro zachování lesa, péči o les a obnovu lesa jako národního bohatství, tvořícího nenahraditelnou složku  životního prostředí,
•	pro plnění všech jeho funkcí 
•	podporu trvale udržitelného hospodaření v něm)
vymezení pojmů užívaných v zákoně (§2)
pozemky určené k plnění funkcí lesů (§3)                                                                                                                                                                             
•	definice pozemků určených k plnění funkcí lesů
•	orgán státní správy lesů může rozhodnout ve sporných případech nebo může na návrh vlastníka nebo s jeho souhlasem zařadit do těchto pozemků,
nakládání s lesy ve vlastnictví státu (§4 a §5)
•	na právnické osoby, kterým je svěřeno nakládání s lesy ve vlastnictví státu se vztahují práva a povinnosti vlastníků lesů
•	souhlas Ministerstva zemědělství pro právní úkony týkající se převodu práva hospodaření, převodu vlastnictví, a nájmu a výpůjčce pozemků
•	zákaz nájmu a podnájmu těchto lesů za účelem hospodaření
kategorie lesů podle funkčního poslání (§§ 6-9)
•	lesy ochranné, lesy zvláštního určení a lesy hospodářské
lesy pod vlivem imisí (§ 10)
•	pásma ohrožení 
•	osvobození od daní
 HLAVA DRUHÁ (ZACHOVÁNÍ LESŮ)
základní povinnosti (§ 11)
•	každý si musí počínat tak, aby nedocházelo k ohrožování a poškozování lesů 
•	vlastník lesa při hospodaření v lese je povinen při hospodaření v lese nepoškozovat zájmy jiných vlastníků, funkce lesa a chránit genofond lesních dřevin
•	vlastník lesa má právo na náhradu újmy vzniklé v důsledku omezení hospodaření z rozhodnutí orgánu státní správy
•	nikdo nesmí bez povolení užít lesní pozemky k jiným účelům, pokud tento zákon nestanoví jinak
evidence pozemků a dělení pozemků  (§12)
•	orgány státní správy lesů jsou oprávněny využívat bezplatně údajů katastru nemovitostí
•	povinnost vlastníků ohlásit do 30 dnů orgánu státní správy lesů vznik nájmu, podnájmu nebo výpůjčky lesních pozemků , které trvají méně než 5 let
•	potřebný souhlas orgánu státní správy lesů s dělením lesních pozemků na díly menší než jeden hektar, neumožňujících tvarem a velikostí řádné hospodaření v lese,

OCHRANA POZEMKŮ URČENÝCH K PLNĚNÍ FUNKCÍ LESŮ
obsah, základní povinnosti, zpracování a projednání návrhu dokumentací   (§§ 13a 14)
•	veškeré lesní pozemky určené k plnění funkcí lesů musí být obhospodařovány podle zákona, výjimky povoluje státní správa lesů na žádost vlastníka nebo ve veřejném zájmu
•	při tom musí být zejména:
•	využity pozemky méně významné a vyjmutí musí co nejméně narušovat hospodaření a plnění funkcí lesa
•	nesmí docházet k nevhodnému dělení lesa s ohledem na jeho ochranu a ohrožení sousedních lesních porostů
•	má být nenarušována síť lesních cest, meliorací a hrazení bystřin v lesích
•	zřizovány pozemní komunikace a průseky v lese tak, aby nedocházelo k ohrožení lesa větrem a vodní erozí
•	právnické a fyzické osoby provádějící stavební, těžební a průmyslovou činnost jsou povinny:
•	provádět práce v lese tak, aby docházelo k co nejmenším škodám a tyto škody odstranit
•	ukládat odklizové hmoty ve vytěžených prostorech nebo na neplodných plochách a nelesních 
pozemcích k tomu určených
•	průběžně vytvářet předpoklady pro následnou rekultivaci, po ukončení záboru pozemků neprodleně 
provést jejich rekultivaci
•	používat vhodných technických prostředků, technologií a biologicky odbouratelných hydraulických   kapalin a olejů a zabránit úniku látek poškozujících les a životní prostředí
•	při provádění geologického a hydrogeologického průzkumu oznámit tuto činnost orgánu státní správy lesů 
a předložit písemný souhlas vlastníka
•	zpracovatelé a pořizovatelé územně plánovací dokumentace jsou povinni:
•	dbát zachování lesa a dodržovat ustanovení tohoto zákona
•	navrhnout a zdůvodnit nejvhodnější řešení s hlediska zachování lesa, ochrany životního prostředí 
a ostatních celospolečenských zájmů
•	provést vyhodnocení předpokládaných důsledků navrhovaného řešení
•	navrhnout alternativní řešení, způsob následné rekultivace a uspořádání území po dokončení stavby 

ODNĚTÍ POZEMKŮ A OMEZENÍ JEJICH VYUŽÍVÁNÍ 
obecné zásady, řízení o odnětí nebo o omezení, poplatek za odnětí a jeho splatnost (§§ 15-18)
•	odnětím pozemků plnění funkcí lesa je uvolnění těchto pozemků pro jiné použití
•	omezením užívání pozemků pro plnění funkcí lesa je stav, kdy na dotčených pozemcích nemohou být plněny funkce lesa v obvyklém rozsahu
•	trvalým odnětím nebo omezením se rozumí trvalá změna využití pozemků, dočasným se pozemek uvolňuje pro jiné účely na dobu uvedenou v rozhodnutí
•	žádost o odnětí nebo omezení podává orgánu státní správy lesů ten, v jehož zájmu má k němu dojít
•	v rozhodnutí uvede orgán státní správy lesů:
•	údaje o dotčených lesních pozemcích
•	záměr, k jehož uskutečnění je rozhodnutí vydáno
•	dobu dočasného odnětí nebo omezení
•	způsob a termín opětovného zalesnění, pokud  bude po ukončení použití pro jiné účely pozemek 
vrácen plnění funkcí lesů
•	 lhůty postupného odlesnění odňatých ploch při odnětí pro rozsáhlé stavby nebo těžbu nerostů
•	další podmínky uvedené ve vyjádření příslušných orgánu státní správy nebo podmínky nutné v zájmu ochrany lesních pozemků, porostů a zařízení sloužících hospodaření v lese.
•	pokud orgán státní správy lesů nerozhodne jinak, zaniká platnost tohoto rozhodnutí a pozemek se vrací plnění funkcí lesa:
•	uplynutím lhůty na kterou bylo vydáno
•	nebude-li do dvou let od právní účinnosti rozhodnutí započato s využíváním pozemků k účelu 
uvedenému v rozhodnutí
•	žadatel, jemuž bylo povoleno trvalé nebo dočasné odnětí, je povinen zaplatit poplatek za odnětí, jehož výši stanoví v rozhodnutí orgán státní správy lesů
•	poplatek se nepředepisuje pro:
•	stavby sloužící hospodaření v lese
•	výstavbu objektů a zařízení pro čištění odpadních vod
•	výstavbu objektů a zařízení pro jímání a výrobu pitné vody
•	z poplatku připadá 40% obci, v jejímž katastru k odnětí došlo a 60% Státnímu fondu životního prostředí 
•	zaplacení poplatku nezbavuje žadatele povinnosti hradit vlastníkovi lesa vzniklou újmu
•	poplatek za trvalé odnětí se platí jednorázově do 30 dnů ode dne nabytí právní moci rozhodnutí; poplatek za dočasné odnětí každoročně ve výši stanovené pro první poplatek, nejdéle do konce kalendářního roku trvání odnětí
HLAVA TŘETÍ (OBECNÉ UŽÍVÁNÍ LESŮ)
užívání lesů (§19)
•	každý má právo vstupovat do lesa na vlastní nebezpečí, sbírat tam pro vlastní potřebu lesní plody a suchou na zemi ležící klest; přitom je povinen nepoškozovat les, nenarušovat lesní prostředí a dbát pokynů vlastníka (nájemce lesa) a jeho zaměstnanců
•	chovatelé včel mohou, z důvodů stanovených zákonem, se souhlasem vlastníka lesa umisťovat svá včelstva na lesních pozemcích
•	na návrh vlastníka nebo z vlastního podnětu může orgán státní správy lesů z důvodů ochrany lesa nebo 
v zájmu zdraví a bezpečnosti občanů dočasně omezit nebo vyloučit vstup do lesa na dobu nejvýše tří měsíců; totéž lze stanovit obecnou vyhláškou okresního úřadu, při čemž takto stanovenou dobu lze stejným způsobem prodloužit nejvýše o tři měsíce
zákaz některých činností v lesích (§ 20)
•	v lese je zakázáno:
•	rušit klid a ticho
•	provádět terénní úpravy, narušovat půdní kryt, budovat chodníky , stavět oplocení nebo jiné objekty
•	vyzvedávat semenáčky a sazenice lesních stromů a keřů
•	těžit stromy a keře nebo je poškozovat
•	sbírat semena lesních dřevin, jmelí a ochmet
•	sbírat plody lesních dřevin způsobem je poškozujícím,
•	jezdit a stát s motorovými vozidly
•	vstupovat do míst oplocených a označených zákazem vstupu
•	vstupovat do porostů, kde se provádí těžba, manipulace a doprava dříví
•	jezdit na kole, na koni, na lyžích nebo na saních mimo lesní cesty a vyznačené trasy
•	kouřit, rozdělávat a udržovat otevřené ohně v lese a do 50m od okraje lesa, tábořit mimo vyhrazená 
místa
•	odhazovat hořící nebo doutnající předměty
•	narušovat vodní režim a hrabat stelivo
•	pást dobytek, umožňovat výběh hospodářským zvířatům a průhon dobytka lesními porosty
•	znečišťovat les odpady a odpadky
•	uvedené zákazy se nevztahují na činnosti, které jsou prováděny při hospodaření v lese, poslední čtyři uvedené zákazy se vztahují i na vlastníka lesa
•	organizované nebo hromadné sportovní akce lze v lese konat na základě povolení orgánu státní správy lesů uděleného na podkladě žádosti pořadatele podané nejméně 30 dnů před jejich konáním a doložené souhlasem vlastníka
•	nedodržování zákazů je kvalifikováno jako přestupek,
náhrady za poškozování nebo ohrožení lesů (§ 21)
•	právnické a fyzické osoby používající nebo produkující při své činnosti škodlivé látky jsou povinny provádět opatření k zabránění nebo zmírnění jejich škodlivých následků
•	dojde-li při provádění výstavby k porušení souvislosti lesních částí, lesních cest nebo objektů a zařízení sloužících lesnímu hospodaření, je ten, který je způsobil, nahradit poškozené osobě vzniklou újmu i zvýšené náklady tím vzniklé
•	za smýcený lesní porost z důvodů výstavby je investor povinen zaplatit to čeho by vlastník lesa dosáhl, kdyby se porost nesmýtil, a to po odečtení částky získané vlastníkem za dříví ze smýceného porostu
•	způsoby výpočtu újmy a škody způsobené na lesích stanoví ministerstvo zemědělství vyhláškou
bezpečnost osob a majetku (§22)
•	vlastníci nemovitostí nebo investoři staveb a zařízení jsou povinni provést na svůj náklad nezbytně nutná opatření, kterými budou jejich pozemky, budovy a zařízení zabezpečeny před škodami způsobenými sesuvem půdy, padáním kamenů, pádem stromů nebo jejich částí, přesahem větví a kořenů, zastíněním a lavinami 
z pozemků určených k plnění funkcí lesů; tato opatření jsou oprávněny provést i na lesních pozemcích, jejich vlastník je povinen jejich provádění strpět
•	vyžaduje-li zajištění bezpečnosti osob a majetku kromě uvedených opatření i změnu ve způsobu hospodaření nebo omezení ve využívání lesních pozemků, rozhodne orgán státní správy lesů o dalších opatřeních a určí, kdo ponese náklady s tím spojené a kdo nahradí vlastníku lesa případnou újmu  

 HLAVA ČTVRTÁ (PŘEDPOKLADY TRVALE UDRŽITELNÉHO HOSPODAŘENÍ V  LESE)
DIFERENCIACE HOSPODAŘENÍ V LESE  (§§ 23-28)
•	oblastní plány rozvoje lesů jsou metodickým nástrojem státní lesnické politiky a doporučují zásady hospodaření v lesích, jejich zpracování zadává a schvaluje ministerstvo zemědělství; účelně vynaložené náklady na jejich zpracování hradí stát
•	lesní hospodářské plány jsou nástrojem vlastníka lesa a zpracovávají se zpravidla na deset let
•	obsahují ustanovení závazná a doporučující, závaznými ustanoveními plánu jsou:
•	maximální celková výše těžeb
•	minimální podíl melioračních a zpevňujících dřevin při obnově porostu
•	minimální plošný rozsah výchovných zásahů v porostech do 40 let věku (platí pro lesy státní a lesy    
ve vlastnictví obcí) 
•	právnické osoby, kterým je svěřeno nakládání se státními lesy, ostatní právnické a fyzické osoby vlastnící více než 50 ha lesa jsou  povinny zabezpečit zpracování LHP; podle těchto plánů mohou hospodařit právnické a fyzické osoby vlastnící méně než 50 ha lesa v obvodu schvalujícího orgánu státní správy lesů
•	jeden LHP se zpracovává nejvýše na výměrů 20000 ha lesů,
•	právnické a fyzické osoby mající schválen LHP jsou povinny dodržovat jejich závazná ustanovení
•	lesní hospodářské osnovy  (LHO) sloužící ke zjištění stavu lesa a pro výkon státní správy lesů se zpracovávají pro všechny lesy, pro které se nevypracovávají LHP na dobu deseti let se stejnou dobou platnosti v určeném území; jejich zpracování zadává orgán státní správy lesů
•	vlastníci lesů mají právo v termínu stanoveném orgánem státní správy lesů oznámit mu své hospodářské záměry a požadavky na zpracování LHO
•	závaznými ustanoveními LHO jsou:
•	nepřekročitelnost celkové výše těžeb ( pro všechny vlastníky, kteří podpisem stvrdili převzetí LHO)
•	minimální podíl melioračních a zpevňujících dřevin při obnově porostů (pro  vlastníky s výměrou lesů nad 3 ha, kteří podpisem stvrdili  převzetí LHO)
•	LHP a LHO mohou zpracovávat pouze právnické a fyzické osoby mající pro tuto činnost licenci
•	náklady na zpracování LHP hradí vlastník; náklady na zpracování LHO hradí stát
•	vlastník lesa je povinen předložit návrh plánu ke schválení orgánu státní správy lesů nejpozději do 60 dnů po skončení platnosti předchozího LHP; pokud tento orgán předložený plán neschválí, je vlastník povinen ve lhůtě stanovené tímto orgánem předložit opravený návrh LHP nebo do 30 dnů od doručení vyrozumění 
o neschválení LHP podat k orgánu námitky.
•	pokud dojde v průběhu platnosti plánu ke změnám podmínek, vyvolávající nutnost změny závazného ustanovení, zejména s hlediska ochrany lesů nebo zajištění plnění  funkcí lesa, musí vlastník požádat schvalující orgán SSL o změnu příslušného ustanovení
•	inventarizace lesů je zjišťování skutečného stavu lesa pro potřeby státní lesnické politiky a daňové politiky, její provedení vyhlašuje nařízením vláda a náklady na ní hradí stát; vlastník lesa je povinen strpět provádění potřebných úkonů s ní spojených a poskytovat potřebné údaje orgánům SSL

 HLAVA PÁTÁ (HOSPODAŘENÍ V LESÍCH)
ustanovení o uznaných lesních porostech a uznaných výběrových stromech a o nakládání se semeny
a sazenicemi lesních dřevin (§§ 29-30)
•	povinnost používat k zalesnění a umělé obnově lesa reprodukčního materiálu lesních dřevin ze stejné nebo odpovídající přírodní lesní oblasti a odpovídající nadmořské výšky,
•	semena a sazenice smrku ztepilého, borovice lesní, modřínu opadavého musí pocházet výlučně z výběrových stromů, uznaných lesních porostů ke sběru lesního osiva nebo ze semenných sadů
•	uznávání lesních porostů a výběrových stromů vhodných sběr lesních semen provádí na základě odborného posudku orgán SSL na návrh vlastníka nebo z vlastního podnětu orgán SSL
•	zavedení povinnosti pro právnické a fyzické osoby zabývající se sběrem, luštěním a skladováním semen 
a produkcí sazenic, vést evidenci o jejich původu a předávat ji kupujícímu,
•	zavedení vydávání licencí na uvedené činnosti, jejichž účelem je zaručit nezbytnou míru odbornosti při nakládání s reprodukčním materiálem lesních dřevin,
ustanoveních o obnově a výchově lesních porostů (§ 31)
•	povinnost vlastníka lesa obnovovat lesní porosty stanovištně vhodnými dřevinami a vychovávat je včas 
a soustavně tak, aby se zlepšoval jejich stav, zvyšovala se jejich odolnost a zlepšovalo se plnění funkcí lesa 
•	při úmyslné mýtné těžbě nesmí výměra holé seče překročit jeden ha a její šíře na exponovaných hospodářských souborech jednonásobek a na ostatních stanovištích dvojnásobek výšky těženého porostu; šířka holé seče není omezena při domýcení porostních zbytků a porostů o menší výměře než 1 ha
•	v odůvodněných případech může orgán SSL při schvalování LHP nebo zpracování LHO nebo na žádost vlastníka povolit výjimku ze stanovené šíře nebo velikosti holé seče a to:
•	na hospodářském souboru přirozených borových stanovišť na písčitých půdách a na hospodářském 
souboru lužních stanovišť do velikosti 2 ha bez omezení její šíře,
•	na dopravně nepřístupných horských svazích delších než 250 m, nejedná-li se o exponované hospodářské soubory, do velikosti 2 ha holé seče
•	je zakázáno snižovat při úmyslné těžbě zakmenění porostů pod sedm desetin plného zakmenění, není-li prosvětlení prováděno ve prospěch následného porostu nebo za účelem zpevnění porostu,
•	je zakázáno bez ohledu na vlastnickou hranici přiřazovat další holou seč k mladým porostům na celé ploše nezajištěným, pokud by výměra nezajištěných porostů překročila šířku a velikost stanovenou zákonem; nejmenší přípustná vzdálenost holé seče od holin a mladých porostů dosud nezajištěných nesmí být menší než je průměrná výška obnovovaného porostu
•	holina na lesních pozemcích musí být zalesněna do dvou let a lesní porosty na ní zajištěny do sedmi let od jejího vzniku; v odůvodněných případech může orgán SSL při schvalování LHP nebo při zpracování LHO nebo na žádost vlastníka povolit lhůtu delší.
ustanovení o ochraně lesa (§ 32)
•	vlastník lesa je povinen provádět taková opatření, aby se předcházelo a zabránilo působení škodlivých činitelů na les, zejména:
•	zjišťovat  a evidovat výskyt a rozsah škodlivých činitelů a jimi působených poškození; při zvýšeném  
výskytu neprodleně informovat příslušný orgán SSL a provést nezbytná opatření
•	preventivně bránit vývoji, šíření a přemnožení škodlivých organizmů
•	provádět preventivní opatření proti vzniku lesních požárů
•	v případě vzniku mimořádných okolností a nepředvídaných škod v lese (větrné a sněhové kalamity, přemnožení škůdců, nebezpečí vzniku požárů apod.) je vlastník lesa povinen činit bezodkladná opatření 
k jejich odstranění a pro zmírnění jejich následků, orgán státní správy lesů může nařídit vlastníkům 
v zákoně stanovená opatření formou správního aktu nebo vyhláškou
•	vlastníci lesa, uživatelé honiteb a orgány SSL jsou povinni dbát, aby lesní porosty nebyly nepřiměřeně poškozovány zvěří
•	vlastník lesa je povinen zvyšovat stabilitu lesa
•	vlastník lesa je povinen hospodařit v lese tak, aby jeho činností nebyly ohroženy lesy sousedních vlastníků
•	je zakázáno oplocovat lesy z důvodů vlastnických nebo za účelem omezení obecného užívání lesa, mimo případy, kdy je to odůvodněno potřebou ochrany lesů nebo myslivosti
•	vlastník lesa je povinen chránit les před znečišťujícími látkami unikajícími nebo vznikajícími při jeho hospodářské činnosti (používat biologicky odbouratelné oleje a hydraulické kapaliny); při ochraně lesních porostů dát přednost účinným technologiím šetřícím životní prostředí
ustanovení o těžbě dřeva (§ 33)
•	vlastník lesa je povinen zpracovávat přednostně nahodilou těžbu dřeva a hlásit orgánům SSL tuto těžbu alespoň 14 dní předem v případě, že jejím prováděním vznikne souvislá holina větší než 0,20 ha; těžba nahodilá se započítává do celkové výše těžeb
•	těžbu v lesích, ve kterých vlastník lesa hospodaří bez schváleného LHP a nebo převzaté LHO lze provést jen se souhlasem odborného lesního hospodáře; zamýšlí-li vlastník lesa těžit více jak průměrně 3 m3 na jeden hektar, musí předem vyrozumět orgán SSL a doložit vyjádřením odborného lesního hospodáře
•	je  zakázáno provádění mýtní úmyslné těžby v porostech mladších než 80 let, v odůvodněných případech může orgán SSL při schvalování LHP nebo při zpracování osnovy nebo na žádost vlastníka lesa povolit výjimku z tohoto zákazu
 ustanovení o lesní dopravě (§ 34)
•	přibližování skladování a odvoz dříví se musí provádět tak, aby nedocházelo k nepřiměřenému poškozování lesa a ostatních pozemků
•	výstavba a údržba přibližovacích linek, lesní dopravní sítě a ostatních zařízení v lesích nesní působit ohrožení stability lesních porostů, zvýšené nebezpečí eroze nebo nepřiměřeného poškození půdy a vodního režimu 
v daném území
•	vlastník lesa je oprávněn v odůvodněných případech na nezbytnou dobu, v nezbytném rozsahu, ve vhodné době a za náhradu užívat cizí pozemky k lesní dopravě; vlastník lesa, nebo osoba provádějící činnost v jeho zájmu, je povinen se dohodnout o provádění této dopravy předem, nedojde-li k dohodě, rozhodne orgán SSL
ustanovení o melioracích a hrazení bystřin (§35)
•	meliorace a hrazení bystřin v lesích jsou biologická a technická opatření zaměřená na ochranu půdy a péči 
o vodohospodářské poměry, jejich provádění je povinností vlastníka lesa, pokud orgán SSL nebo státní správy vodního hospodářství nerozhodne o tom, že jde o opatření ve veřejném zájmu, v tom případě je vlastník lesa povinen strpět provádění těchto opatření a náklady hradí stát
•	vlastník lesa je povinen  strpět provádění ochranných a preventivních opatření na svých pozemcích při nároku na náhradu újmy, která mu tím vznikne
•	preventivní činnost  k předcházení nebezpečí lavin, vzniku svahových sesuvů a strží, povodňových vln 
a odstraňování následků živelních pohrom hradí stát, popřípadě fyzické a právnické osoby, které mají 
z těchto opatření prospěch
ustanovení o hospodaření v lesích ochranných a zvláštního určení (§ 36)
•	ve prospěch účelového hospodaření v těchto kategorií lesa lze přijmout opatření odchylná od některých ustanovení tohoto zákona, zejména pokud jde o velikost nebo přiřazování holých sečí; tato opatření mohou být navržena v LHP nebo v LHO nebo je stanoví orgán SSL na návrh vlastníka nebo z vlastního podnětu
•	vlastníci lesů jsou povinni hospodařit v lesích ochranných a zvláštního určení tak, aby byly zajištěny jejich  ochranné funkce a strpět určitá omezení při hospodaření v nich
•	vlastník lesa má právo na částečnou nebo úplnou úhradu zvýšených nákladů, spojených s vyhlášením 
a obhospodařováním těchto lesů
ustanovení o odborném lesním hospodáři (§ 37)
•	vlastník lesa je povinen  zajišťovat jeho obhospodařování v součinnosti s lesním hospodářem, který mu zabezpečuje odbornou úroveň hospodaření v lese podle lesního zákona a právních předpisů vydaných k jeho provedení
•	vlastník lesa má právo  vybrat si odborného lesního hospodáře, kterým může být fyzická a nebo právnická osoba mající na tuto činnost licenci a je povinen nahlásit jeho jméno orgánu SSL
•	vlastník lesa, který hospodaří podle LHP, je povinen uzavřít s odborným lesním hospodářem smlouvu 
o výkonu činnosti OLH; pokud splňuje podmínku odborného vzdělání a odborné praxe, může vlastník lesa ve svém vlastnictví vykonávat činnost OLH sám i bez udělení licence
•	pokud si vlastník nevybere lesního hospodáře sám, vykonává tuto funkci v lesích, pro které jsou zpracovány LHO,  právnická osoba, která v daném území vykonává právo hospodaření ve státních lesích, pokud orgán SSL nerozhodne o pověření jiné právnické nebo fyzické osoby
•	náklady na činnost lesního hospodáře hradí vlastník, náklady na činnost právnické nebo fyzické osoby, určené orgánem státní správy lesů, hradí stát
ustanovení o lesní stráži: (§§ 38 a 39)
•	lesní stráž je fyzická osoba zajišťující ochrannou službu v lesích při obecném užívání lesů občany; ustanovuje ji na návrh vlastníka nebo z vlastního podnětu orgán SSL
•	požadavky na fyzickou osobu pro ustanovení za lesní stráž:
•	občanství České republiky
•	starší 21 let
•	nebyla odsouzená pro úmyslný trestný čin
•	má způsobilost k právním úkonům
•	je zdravotně způsobilá
•	prokázala znalost práv a povinností podle lesního zákona a souvisejících právních předpisů
•	složila před orgánem SSL předepsaný slib
•	orgán SSL vydá lesní stráži služební odznak a průkaz lesní stráže a vede jejich evidenci
•	 tento orgán ustanovení lesní stráží zruší:
•	pokud fyzická osoba přestala tuto funkci vykonávat
•	přestala splňovat podmínky pro její ustanovení nebo se prokáže, že byla ustanovena na podkladě 
nesprávných údajů
•	z jiných důvodů na návrh vlastníka nebo z vlastního podnětu
•	lesní stráž je povinna:
•	prokázat se služebním průkazem a nosit služební odznak
•	dohlížet na dodržování povinností spojených s obecným užíváním lesů
•	lesní stráž je oprávněna:
•	zjistit totožnost osoby která při obecném užívání lesů porušuje ustanovení tohoto zákona
•	ukládat a vybírat pokuty v blokovém řízení za přestupky podle tohoto zákona
•	předvést bezodkladně policejnímu orgánu osobu, kterou přistihne při přestupku, nelze-li jinak zjistit 
její totožnost
ustanovení o lesní hospodářské evidenci (§ 40)
•	vlastník lesa je povinen vést lesní hospodářskou evidenci o plnění závazných ustanovení plánu 
a o provedené obnově lesa v jednotlivých porostech,
•	souhrnných údaje LHE za uplynulý kalendářní rok  předá vlastník les orgánu SSL vždy do konce března,
 HLAVA ŠESTÁ (LICENCE) (§§ 41-45) 
•	obecnými podmínkami pro udělení licence jsou:
•	dosažení věku 18 let
•	státní občanství ĆR
•	způsobilost k právním úkonům
•	bezúhonnost
•	u právnické osoby musí tyto podmínky splňovat její odpovědný zástupce, kterým je fyzická osoba odpovídající za odbornou úroveň činností, které jsou předmětem licence
•	zvláštními podmínkami pro udělení licence jsou.
•	odborné lesnické vzdělání 
•	odborná lesnická praxe
•	pro udělení licence na zpracovávání LHP a LHO je požadavkem vysokoškolské vzdělání a nejméně 10 let odborné praxe, z toho 5 let v hospodářské úpravě lesů
•	pro udělení licence pro nakládání s lesními semeny a sazenicemi je požadavkem úplné středoškolské vzdělání a alespoň 5 let  odborné praxe
•	pro udělení licence pro OLH je požadavkem vysokoškolské nebo úplné středoškolské vzdělání v lesnického směru a odborná praxe u absolventa vysoké školy 3 roky a u absolventa střední školy alespoň 10 let.
•	překážkami pro udělení licence jsou:
•	soudní zákaz činnosti týkající se provozování činnosti podle licence, pokud zákaz trvá
•	fyzická osoba zastávající funkci vedoucího pracovníka ve státním podniku, státní organizaci nebo 
v  obchodní činnosti zabývající se podnikáním v oboru, který je předmětem licence
•	zaměstnanec státní správy lesů, pokud to vylučují nebo omezují zákony upravují jejich pracovně  
právní vztahy
•	pokud není k vydání licence příslušné ministerstvo, vydá rozhodnutí o licenci ten orgán SSL, v jehož územním obvodu má sídlo právnická osoba nebo fyzická osoba trvalý pobyt
•	licence je nepřenosná a platí na celém území ČR
•	o odnětí licence rozhodne orgán SSL, který ji udělil, jestliže
•	držitel licence nebo odpovědný zástupce právnické osoby již nesplňuje podmínky pro její udělení
•	nastanou zákonné překážky
•	držitel licence o to požádá
•	držitel licence závažným způsobem poruší licenční podmínky
•	udělená licence zanikne
•	smrtí držitele licence jako fyzické osoby
•	zánikem právnické osoby
 HLAVA SEDMÁ (PODPORA HOSPODAŘENÍ V LESÍCH) (§ 46)
•	státní podpora hospodaření v lesích formou služeb nebo finančních příspěvků; finanční příspěvky a služby se mohou poskytnout na:
•	ekologické a k přírodě šetrné technologie při hospodaření v lese
•	výchovu porostů do 40 let věku
•	zvyšování podílu melioračních a zpevňujících dřevin
•	opatření k obnově lesů poškozených imisemi a lesů chřadnoucích vinou antropogenních vlivů
•	opatření k obnově porostů s nevhodnou nebo náhradní druhovou skladbou
•	opatření k zalesnění v horských polohách
•	ochranu lesa
•	opatření k zajištění mimoprodukčních funkcí lesa
•	opatření k zajištění proti hmyzím škůdcům a opatření při jiných mimořádných okolnostech 
a nepředvídatelných škodách ohrožujících stav lesa a přesahujících možnosti vlastníka
•	podporu sdružování vlastníků lesů a podporu hospodaření ve sdružených lesích malých výměr
•	vyhotovení LHP
•	na podporu není právní nárok
•	povinnost vlastníka lesa vrátit příspěvek (v případě uvedení nesprávných údajů, jeho užití k jiným účelům),
•	závazná pravidla každoročně připraví ministerstvo zemědělství a jsou součásti příloh státního rozpočtu.
 HLAVA OSMÁ (STÁTNÍ SPRÁVA LESŮ) (§§ 47 -52)
•	státní správu vykonávají okresní úřady, kraje a ministerstvo,
•	státní správu ve vojenských lesích vykonává vojenský lesní úřad, v lesích národních parků ministerstvo životního prostředí,
•	taxativně vyjmenované úkoly okresních úřadů ve státní správě lesů,
•	taxativně vyjmenované a přenesené úkoly krajů
•	ústředním orgánem státní správy lesů je ministerstvo zemědělství,
•	taxativně vyjmenované úkoly ústředního orgánu státní správy lesů,
•	ministerstvo životního prostředí v rámci vrchního státního dozoru dozírá na dodržování ustanovení zákona, předpisů k jeho provedení a rozhodnutí na jeho základě, a je oprávněno vydávat opatření 
k odstranění zjištěných nedostatků,
•	součástí výkonu státní správy lesů je:
•	dozor nad dodržováním lesního zákona, prováděcích předpisů a rozhodnutí vydaných na jeho základě,
•	dozor nad hospodařením podle LHP a převzatých inventarizačních osnov,
•	 ukládání opatření k odstranění nedostatků a opatření ke zlepšení stavu lesů a plnění jejich funkcí,
•	rozhodnout v případě hrozící škody o omezení nebo zastavení výroby nebo jiné činnosti v lese až do doby jejich odstranění nebo odstranění jejich příčin
•	oprávnění odborných pracovníků státní správy nosit služební stejnokroj,
•	povinnost zaměstnanců právnické osoby obhospodařující lesy, odborných lesních hospodářů 
a zaměstnanců státní správy lesů při své činnosti důsledně dbát na dodržování zásad ochrany lesa 
a řádného hospodaření,
 HLAVA DEVÁTÁ (SANKCE) (§§ 53 - 57)
•	za přestupek podle lesního zákona se považuje porušení kteréhokoliv zákazu činností uvedených v § 20, pokud se takového jednání dopustí občan v rámci obecného užívání lesa.
•	za přestupek lze uložit podle zákona č. 200/1990 Sb.:
•	napomenutí
•	pokutu 
•	propadnutí věci
•	přestupky spáchané podle § 53 projednávají a ukládají okresní úřady; uložené pokuty jsou příjmem okresních úřadů; podle závažnosti přestupku lze uložit pokutu do výše 5000 Kč ev. 15000 Kč
•	ukládat a vybírat pokuty za přestupky podle zákona v blokovém řízení až do částky 500 Kč je oprávněna lesní stráž  a inspektoři České inspekce  životního prostředí v ochraně lesa 
•	taxativně vyjmenované pokuty podnikatelů za porušení ustanovení právních předpisů při výkonu podnikatelské činnosti (do výše 100000 Kč až do výše 1 000 000 Kč),
•	orgán SSL uloží pokutu až do výše 1 000 000 Kč vlastníkovi lesa který:
•	působí svou úmyslnou činností značné škody na lese
•	bez rozhodnutí SSL odnímá nebo omezuje lesní pozemky jejich využívání k plnění funkcí lesa
•	nesprávně tyto pozemky užívá nebo znemožňuje jejich využívání pro plnění funkcí lesa
•	orgán SSL uloží pokutu až do výše 100 000 Kč vlastníkovi lesa, který:
•	provádí činnosti v lese nepovolené nebo zakázané
•	neplní opatření k ochraně lesa, především zpracování těžby nahodilé
•	svévolně překročí decenální výši těžby
•	neplní opatření orgánu SSL vydaná podle tohoto zákona
•	pokutu lze uložit nejpozději do jednoho roku od doby, kdy se orgán SSL o porušení povinnosti dozvěděl 
a nejpozději do tří let od doby, kdy k ní došlo
•	poruší-li osoby, kterým byla uložena pokuta, opakovaně tutéž povinnost do jednoho roku od nabití právní moci rozhodnutí o pokutě, lze jim uložit další pokutu až do výše dvojnásobku částky uložené tímto zákonem
•	uložení pokuty nezbavuje povinnosti nahradit škodu a provádět odvody podle tohoto zákona, ani odstranit protiprávní stav,
•	pokutu vybírá a vymáhá orgán, který ji uložil a je příjmem Státního fondu životního prostředí,
•	v případech, kdy vlastník neplní zákonem stanovené povinnosti, ohrožuje tím existenci lesa i lesy sousední 
a stanovené sankce jsou neúčinné, rozhodne orgán státní správy lesů o nezbytných opatření k odvrácení hrozícího nebezpečí.
 HLAVA DESÁTÁ (USTANOVENÍ SPOLEČNÁ A PŘECHODNÁ) (§§ 58 a 59)
•	platnost stávajících lesních hospodářských plánů,
•	zařazení lesů do kategorií podle tohoto zákona,
•	lhůty pro žádosti o licence a stanovení lesního hospodáře.
 Vedle části první (zákon o lesích) obsahuje zákon č.289/1995 Sb. část druhou až šestou, které obsahují: změnu zákona České národní rady č.2/1969 Sb. o zřízení ministerstev, změnu zákona ČNR č.114/1992 Sb. o ochraně přírody a krajiny, změnu a doplnění zákona č.23/1962 Sb. o myslivosti ve znění pozdějších předpisů, změnu zákona ČNR č.200/1990 Sb. o přestupcích ve znění pozdějších předpisů a zrušovací opatření.
 Tento zákon nabývá účinnosti dnem 1. ledna 1996.
8.5.2	Vyhlášky MZe k zákonu o lesích č. 289/1995 Sb.
 Ministerstvo zemědělství na základě zmocnění daných mu příslušnými ustanoveními zákona o lesích 
č. 289/1995 Sb. vydalo tyto vyhlášky:
č.77/1996 Sb. ze dne 18.března 1996 o náležitosti žádosti o odnětí nebo omezení a podrobnostech o ochraně pozemku určených k plnění lesů.
 Vyhláška obsahuje:
a)	náležitosti žádosti o odnětí nebo omezení pozemků určených  k plnění funkcí lesů,
b)	 návrh plánu rekultivace,
c)	podrobnosti při rekultivaci pozemků určených k plnění funkcí  lesů.
č.78/1996 Sb. ze dne 18. března 1996 o stanovení pásem ohrožení lesů pod vlivem imisí
 Vyhláška uvádí charakteristiku pásem ohrožení a příloze definuje stupně poškození jednoho stromu a stupně poškození porostu.
č.79/1996 Sb. ze dne 18. března 1996 o služebních stejnokrojích zaměstnanců orgánů státní správy lesů 
a o jejich označení.
 Vyhláška vymezuje podobu služebního stejnokroje, zásady pro jeho přidělení, evidence a užívání.
č.80/1996 Sb. ze dne 18. března 1996 o pravidlech poskytování podpory na výsadbu minimálního podílu melioračních a zpevňujících dřevin a o poskytování náhrad zvýšených nákladů
 Vyhláška upravuje:
a)	poskytování podpory na výsadbu minimálního podílu melioračních a zpevňujících dřevin při obnově porostu,
b)	poskytování náhrad zvýšených nákladů vzniklých z omezeného způsobu hospodaření v lesích zvláštního určení,
c)	poskytování náhrad zvýšených nákladů vzniklých z plnění opatření uložených orgány státní správy lesů ve prospěch účelového hospodaření v lesích ochranných nebo v lesích zvláštního určení.
č.81/1996 Sb. ze dne 18. března 1996 o způsobu výpočtu výše újmy nebo škody způsobené na produkčních funkcích lesů, která byla změněna vyhláškou č. 55/1998 Sb.
 Vyhláška stanoví způsob výpočtu výše újmy nebo škody, které vznikají:
1) na lesním pozemku v důsledku
-	trvalého odnětí plnění produkční funkce změnou druhu pozemku,
-	dočasného odnětí plnění produkční funkce,
-	poškození produkční funkce,
2) na lesním porostu v důsledku
-	zničení lesního porostu,
-	předčasného smýcení lesního porostu,
-	snížení přírůstu lesního porostu,
-	snížení produkce lesního porostu,
-	snížení kvality lesního porostu,
3) z mimořádných a nákladově náročnějších opatření při hospodaření v lesích.
č.82/1996 Sb. ze dne 19. dubna 1996 o genetické klasifikaci, obnově lesa, zalesňování a o evidenci při nakládání se semeny a sazenicemi lesních dřevin.
 Tato vyhláška stanoví:
a)	podrobnosti o genetické klasifikaci lesních porostů,
b)	podrobnosti o uznávání zdrojů reprodukčního materiálu,
c)	stanovení oblasti původu, podrobnosti o přenosu semen a sazenic lesních dřevin,
d)	podrobnosti o přenosu reprodukčního materiálu lesních dřevin,
e)	podrobnosti o obnově lesa a zalesňování pozemků prohlášených za pozemky určené k plnění funkcí lesa 
a o evidenci při nakládání s reprodukčním materiálem lesních dřevin archivů a matečnic.
č.83/1996 Sb. ze dne 19. dubna 1996 o zpracování oblastních plánů rozvoje lesů a o vymezení hospodářských souborů.
 Vyhláška se zabývá podrobnostmi o oblastních plánech rozvoje lesů, vymezením přírodních lesních oblastí,  hospodářských souborů a základními doporučeními pro ně.
č. 84/1996 Sb. ze dne 19. dubna 1996 o lesním hospodářském plánování.
 Vyhláška obsahuje:
a)	členění lesních pozemků,
b)	podrobnosti o lesních hospodářských plánech a jejich náležitostech,
c)	podrobnosti o lesních hospodářských osnovách a jejich náležitostech,
d)	podrobnosti o zpracování, schvalování a změnách lesních hospodářských plánů a osnov.
 V přílohách jsou mimo jiné uvedeny růstové tabulky pro hlavní druhy dřevin a dílčí těžební procento, normální paseka a probírkové intenzity pro odvození závazného ustanovení maximální celkové výše těžeb.
č.100/1996 Sb. ze dne 29. dubna 1996, kterou se stanoví náležitosti žádosti o udělení licence v lesním hospodářství a podrobnosti o udělování licencí v lesním hospodářství.
 Stanoví náležitostí o udělení licence a vymezuje požadavek odborného vzdělání a odborné praxe.
č.101/1996 Sb. ze dne 29. dubna 1996, kterou se stanoví podrobnosti o opatření k ochraně lesa a vzor služebního odznaku a vzor průkazu lesní stráže.
 Vyhláška se zabývá:
a)	zabezpečením ochrany lesa,
b)	definováním populační hustoty lesních škůdců,
c)	ochranou lesa proti škodám způsobeným biotickými činiteli,
d)	podmínkami pro používání přípravků na ochranu rostlin,
e)	stanoví vzor služebního odznaku a služebního průkazu lesní stráže.
č.102/1996 Sb. ze dne 29. dubna 1996 o způsobu výpočtu nákladů na činnost odborného lesního hospodáře 
v případech, kdy jeho činnost hradí stát, Tato vyhláška byla nahrazena vyhláškou MZe č.219/1998 podobného znění
 Vyhláška stanoví sazbu 50 Kč za 1 ha při výměře do 3 ha a 40 Kč při výměře přesahující 3 ha.
8.5.3	Změny právních předpisů v lesním hospodářství

Zákon o lesích č.289/1995 Sb. byl novelizován třikrát:

1)	zákonem č.238/1999 Sb. s účinností od 1.ledna 2000, který mimo jiné přiznal lesní stráži statut veřejného činitele ve smyslu § 89 trestního zákona; 
2)	zákonem č.67/2000 Sb. s účinností od 29.března 2000. Tato novela rozšířila oznamovací povinnost úmyslu těžit v lesích vedle vlastníka i na osoby, které koupily pro těžbu lesní porost nastojato, jakož i toho, kdo provádí tuto těžbu provádí. Díle rozšířila možnost udělení sankcí nejen vlastníkovi lesa, ale každému. Kdo se dopustí jiného správního deliktu na úseku lesního hospodářství. Došlo k rozšíření skutkových podstat jiných správních deliktů  o jednání související s těžbami lesních porostů v rozporu s lesním zákonem a k umožnění oplocování lesních pozemků z důvodů farmových chovů zvěře; 
3)	zákonem č.132/2000 Sb. s účinností od 1. ledna 2001, který nově rozděluje působnost orgánů státní správy lesů v souvislosti s probíhající 1. fáze reformy veřejné správy, jejímž výsledkem bylo založení 14 krajských úřadů, jako správních úřadů státní správy lesů druhého stupně. 

Byla vydána vyhláška  č. 236/2000 Sb., kterou se mění vyhláška č. 101/1996 Sb. a stanoví podrobnosti opatření k ochraně lesa a vzor služebního odznaku a průkazu lesní stráže. Upravila rovněž přezkušování fyzických osob, které mají být ustanoveny lesní stráží. Jejich přezkušování ze znalostí práv a povinností lesní stráže se nyní děje formou písemného testu a následného pohovoru.

V červenci roku 2000 bylo ve Sbírce zákonů uveřejněno nařízení vlády č. 193 /2000 Sb., kterým se vyhlašuje provedení inventarizace lesů v letech 2001 až 2004. Jde o získávání údajů o skutečném stavu lesů v ČR , zejména z hlediska funkcí lesů jako významných obnovitelných přírodních zdrojů  a důležité složky životního prostředí.

Termín předložení tzv. velké novely byl, na základě podnětů široké odborné lesnické veřejnosti a majitelů  lesů ,
vládou odložen na rok 2005. Jedním z hlavních důvodů byla skutečnost, že lesní zákon v současné podobě plní dostatečně svoji funkci a není ho třeba novelizovat, s výjimkou dílčích změn z důvodů jeho sladění s právem Evropského společenství.

V současnosti pokračují přípravné práce směřující k harmonizaci legislativy, zejména zpracováním podkladů pro tzv. bilaterální screening, tj. pro technické konzultace mezi zástupci Evropské komise  a příslušnými experty kandidátských zemí, při nichž je objasňován a obhajován navržený postup směřující k plné slučitelnosti právních předpisů EU s národní legislativou. Byl předložen návrh na implementaci těch opatření, která v národní legislativě dosud chybí a jsou nezbytná k praktické aplikaci komunitárního práva. Jsou zpracovány tzv. tabulky shody, představující právní analýzu klíčové legislativy ES týkající se lesnictví. Vyjádření k některým směrnicím a nařízením jsou odkládána v očekávání změn některých předpisů ES. Jednou z nich je očekávaní změna směrnice o reprodukčním materiálu, na základě jehož vydání bude připravován nový speciálně zaměřený zákon zabývající se reprodukčním materiálem lesních dřevin, event. vydán dodatek k zákonu o lesích. 
9.	Organizace a správa lesního majetku
9.1	 Vývoj kvalifikace odborných zaměstnanců
 Jak bylo uvedeno v části pojednávající o vývoji právních norem v lesnictví, již v nejstarších dochovaných lesních řádech je doloženo, že lesy, především královské byly spravovány a ochraňovány zvláštní kategorií lesních zaměstnanců (lovčími, hajnými a v chebských lesích lesními). Výslovná ustanovení o lesní správě se vyskytují v komorní instrukci císaře Maxmiliána z roku 1568, vydané pro nejvyššího lovčího v království českém. Komorních instrukcí byla vydána celá řada, poslední v r.1755-56 a jejich obsahem byly snahy zlepšit obhospodařování komorních lesů a jejich výnos a zavést pořádek v poměrech personálních. V té době již nabyly lesnické povinnosti převahu nad mysliveckými. Došlo k většímu uplatnění lesního personálu, protože vyvíjející se obnova lesa a pěstební péče o les vyžadovaly stále více odborných znalostí. Po vydání patentu Marie Terezie byly zavedeny nižší zkoušky pro výkonné myslivce a vyšší pro vedoucí lesní úředníky. Komorní instrukce byly nahrazeny instrukcemi státními, z nichž instrukce z roku 1802, jak sestavit obraz hospodářství 
a veškeré vrchnostenské správy na státních statcích. Značný vliv na lesní hospodářství měl platový systém, při kterém se lesní personál podílel na výnosu z těžby a prodeje dříví formou tzv. akcidencí, což velmi často podněcovalo jeho zájem na vysokých těžbách. Koncem 18. století se stalo zalesňování holin hlavním úkolem 
a bylo proto navrhováno zavedení akcidencí podle zalesňovacích výsledků. K zavedení povinnosti ustanovit lesního hospodáře došlo na Moravě v roce 1873 pro lesy o výměře větší než 575 ha, v Čechách v roce 1893 pro lesy obecní a v roce 1911 pro soukromé lesy s výměrou lesů 700 ha a větší, a ve Slezsku v roce 1907 pro lesy 
o výměře 500 ha a větší. Podle nařízení ministerstva orby č. 30/1903 ř.z. mohli být lesními hospodáři lesníci, kteří úspěšně složili zkoušku pro lesní hospodáře, k níž byli připuštěni absolventi lesnické fakulty, vyšších lesnických škol a gymnázií s lesnickou praxí v délce 2, 3 a 5 let podle předchozího vzdělání.
9.2	 Vývoj organizace správy lesů
 Organizace správy lesů závisela na velikosti spravovaného lesního a zemědělského majetku a na jeho územním rozložení. Největší pozemkové majetky tzv. domény, které byly tvořené více velkostatky, měly svou ústřední správu a v jejím rámci existovalo zpravidla lesnické ústředí, označované jako ústřední (komorní) lesní ředitelství nebo vrchní lesní správa (úřad), které spravovalo zpravidla výměru lesů větší než 5000 ha. V čele byl ústřední (vrchní) ředitel s titulem vrchního lesního rady nebo vrchního lesmistra. Úkolem ústředí bylo vedení, koordinace a kontrola celého lesního hospodářství, uzavírání rozsáhlejších obchodních transakcí a pod. Jeho součástí bývalo oddělení zařizovací, mapovací (katastrální), stavební někdy i obchodní a průmyslové a dále ústřední účtárna a pokladna. Podřízené organizační jednotky byly utvářeny na principu lesních úřadů (lesmistrovský systém) nebo lesních správ ( systém nadlesních).
 Systém lesních úřadů (lesmistrovský) byl charakterizován tím, že jediný vedoucí a odpovědný lesní úředník plánoval a kontroloval veškerá hospodářská opatření, ale prováděli je revírníci a hajní. Kromě toho se na lesním úřadě vedlo účetnictví a prováděla se účetní uzávěrka. Tento systém byl starší a nejrozšířenější. Předpokládal větší výměru hospodářského celku a to alespoň takovou, aby mohla tvořit nejméně dva revíry nebo polesí. Lesmistr byl lesním hospodářem ve smyslu zákona, který měl odpovědnost nejen vůči majiteli, ale i vůči zákonu, revírníci byli výkonnými pracovníky s vymezenou teritoriální působností.
 V systému lesních správ (nadlesních) vedoucí lesní úředník nejen plánoval hospodářská opatření, ale sám je realizoval, vedl účetnictví a prováděl roční uzávěrku. Byl to systém mladší, modernější, ale byl méně rozšířen. Uplatňoval se hlavně na menších statcích, kde jediný odborný zaměstnanec stačil na všechny práce, tj. vedl 
a řídil je prostřednictvím hajných a měl k ruce nejvýše adjunkta. Jeho působnost se vztahovala na celé polesí, které bylo jednotkou správní, účetní, hospodářskou a často i zařizovací. Byl odpovědným lesním hospodářem ze zákona a odpovídal za hospodaření majiteli lesa.
 Po pozemkové reformě, která odňala velkostatkům většinu zemědělské půdy, převzala lesní ředitelství většinou i funkci zrušených ústředních správ domén.
 Ostatní lesní majetky větší než 500 ha měly převážně postavení lesního úřadu a byly spravovány podobným způsobem jako velkostatky domén.
 Majetky s výměrou 300 - 500 ha lesů spravoval revírník nebo lesní, obvykle absolvent lesnické školy, který měl k výpomoci 1 - 2 hajné. U ještě menších majetků býval ustanoven jenom hájenský personál, velmi často pocházející z řad zkušených lesních dělníků. Až na po vzniku hájenských škol se tady začali uplatňovat jejich absolventi. Na tento personál se vztahovala povinnost složit odbornou zkoušku pro ochrannou a pomocnou službu technickou.
 Drobné lesní majetky s výměrou pod 50 ha neměly většinou vůbec žádný odborný personál a veškeré řízení si zajišťovali majitelé sami nebo s příležitostnou pomocí odborníků z větších sousedních majetků. Zlepšení hospodaření v lesích přineslo vládní nařízení č. 178/1940 Sb.. Všichni majitelé lesů s výměrou do 575 ha, kteří neměli vlastního odborného lesního hospodáře, se museli stát členy lesního společenstva. Správu jejich lesů vykonávala lesní správa lesního společenstva, v jejímž čele byl odborný lesní hospodář. Tento stav trval do 31.12.1951, kdy byla zákonem zrušena lesní společenstva a výkonem odborné správy lesů byly pověřeny státní lesy.
9.3	 Vývoj organizace správy státních lesů v České republice
 Po roce 1918 tvořily zvláštní správní kategorii státní lesy. Pro jejich správu byl vytvořen podnik Státní lesy 
a statky (SLS). V roce 1921 bylo pro něj zřízeno generální ( později přejmenované na ústřední) ředitelství státních lesů a statků jako součást (odbor) ministerstva zemědělství, které zajišťovalo ústřední řízení a kontrolu hospodaření podniku. Během své existence se organizace podniku měnila. Nižší úroveň organizace SLS představovala ředitelství státních lesů a statků (ŘSLS), kterým byly naroveň postaveny vrchní správy. 
V českých zemích jich bylo původně 6 a od roku 1935, kdy došlo k výrazným organizačním změnám, jich zůstalo 5 (Praha, Liberec, Třeboň, Frýdek, Hodonín). Jejich úkolem byla koordinace a kontrola hospodaření 
v obvodu s výměrou lesů mezi 40 000 - 70 000 ha. Stejné postavení v organizační struktuře zaujímala ředitelství školních lesních statků (ŘŠLS), semenářské závody v Praze, lesní taxační kancelář (LTK) v Brandýse nad Labem (zřízená v r.1935) a 2 prodejny dřeva, v nichž měly státní lesy účast.
 Nižšími organizačními jednotkami byly správy státních lesů (SSL) a nebo správy státních lesů a statků (SSLS), které se dále dělily na polesí a hájemství. Jejich výměra se pohybovala od 1300 ha do 9000 ha lesů. Stejné postavení měly i správy státních pil (SSP), správy státních skladů dřeva (SSSD) a správy státních lesních drah (SSLD). V čele správy stál její přednosta, který měl nejčastěji titul lesmistra nebo lesního rady. Jednotlivá polesí spravovali polesní, kteří řídili ochranný a pomocný technický personál.
 Po 2. světové válce tvořily státní lesy a státní statky jeden organizační celek. Byly řízeny VIII. odborem ministerstva zemědělství, který tvořilo ústřední ředitelství státních lesů a statků. To řídilo oblastní ředitelství státních lesů a statků, která se dále členila na správy státních lesů a ty pak na polesí a hájemství.
 Po velkém nárůstu pozemkové držby v důsledku konfiskací a zestátňování byly na počátku roku 1949 vytvořeny dva samostatné národní podniky a to: Československé státní lesy (ČSSL n.p.) a Československé státní statky (ČSSS n.p.). Státním lesů připadly kromě lesů a příslušných budov i některé zemědělské pozemky, které souvisely s lesem a které byly potřebné pro lesní provoz, pro deputátní nároky zaměstnanců a pro zajištění krmiv pro režijní potahy a pod. Nejvyšším orgánem tohoto národního podniku byl správní sbor, jehož předsedou byl generální ředitel. Výkonným orgánem správního sboru bylo ústřední ředitelství. Jemu bylo podřízeno 
138 ředitelství státních lesů (ŘSL), která byla vytvořena z dosavadních správ státních lesů. Oblastní ředitelství byla zrušena a kontrolu nad ŘSL vykonávalo 13 zmocněnců ústředního ředitelství státních lesů. Tito zmocněnci byli v roce 1950 nahrazeni krajskými inspektoráty ČSSL n.p. v jednotlivých krajích.
 Na základě vládního nařízení č. 124/1951 Sb. byl národní podnik ČSSL zrušen a byly z něho vytvořeny dva samostatné organizační útvary:
a)	správy státních lesů (SSL), jako rozpočtové organizace státní správy pro pěstební činnost,
b)	podniky lesního průmyslu, zajišťující těžbu, dopravu a odbyt dřeva.
 Téměř veškerý pozemkový majetek zůstal v operativní správě správ státních lesů, podnikům lesního průmyslu byly přiděleny jen některé menší plochy, potřebné pro vlastní provoz (manipulační plochy, sklady a pod.). Budovy byly rozděleny podle potřeb řádného provozu obou složek.
 Nejvyšším orgánem správy státních lesů byla hlavní správa lesů (HSL), které byly podřízeny krajské správy lesů (KSL), dále členěné na správy lesního hospodářství (SLH). Nižšími organizačními jednotkami byla pěstební střediska a lesnické úseky.
 Podniky lesního průmyslu řídila hlavní správa lesního průmyslu (HSLP). Tyto podniky lesního průmyslu se dále členily na těžební střediska a na mistrovské úseky. Obě hlavní správy byly součástí ministerstva lesů 
a dřevařského průmyslu.
 Uvedené rozdělení lesního hospodářství se neosvědčilo a vládním usnesením č. 2/1956 Sb. bylo zrušeno. Krajské správy lesů a podniky lesního průmyslu se sloučily pod názvem Krajské správy lesů (KSL), kterých vzniklo třináct KSL se dále členily na lesní závody (LZ) (celkem 161), a ty dále na polesí a střediska. Nejnižší organizační jednotkou se stal lesnický úsek.
 Další reorganizací, která proběhla k 1.8.1960 v souvislosti s reorganizací státní správy, vzniklo sedm podnikových ředitelství Státních lesů , která měla sídla v Praze, Českých Budějovicích, Plzni, Teplicích, Hradci Králové, Brně a Krnově. V roce 1968 byly ještě zřízeny Státní lesy Konopiště a specializovaný podnik 
v Chrudimi.
 Od roku 1970 probíhalo slučování lesních závodů a slučování polesí. Velikost polesí vzrostla na 3-6 tisíc hektarů, výměra nejnižších organizačních jednotek (lesních okrsků) na 500 až 800 hektarů. Počet lesních závodů se v důsledku toho snížil na 111, počet polesí z 1420 na 706, počet lesnických úseků na ze 4800 na 4727. Současně byly vytvářena specializovaná střediska, zejména pro mechanizaci prací v pěstební činnosti, 
v těžbě dřeva, dopravě a manipulaci dřevní hmoty, údržby budov a cest (celkem 562). Slučování lesních závodů bylo doprovázeno i slučováním lesních hospodářských celků tak, aby (až na výjimky) jeden LZ obhospodařoval jeden LHC.
 Od roku 1974 byly názvy podniků změněny podle vzoru Středočeské státní lesy se sídlem v Benešově u Prahy.
 Po dobu své existence, trvající téměř 40 let, se vytvořily organizace státních lesů komplexně vybavené pracovními silami, technikou, provozními budovami, stavbami a byty. To jim sice umožňovalo plnit pěstební 
a těžební úkoly v daném ekonomickém a sociálním prostředí, ale nedávalo schopnost pružně reagovat na potřebu výrobních vstupů. Vznikla tedy kapacitně předimenzovaná, ale současně ekonomicky málo efektivní výrobně provozní struktura, která se nemohla udržet v podmínkách tržního hospodářství, které se vytvořily po listopadové revoluci 1989. Proto byly podniky stáních lesů zařazeny do transformace na podkladě zákona 
č.  92/1991 Sb.
9.4	Transformace podniků státních lesů
 Transformace dokončená v závěru roku 1992 se týkala 8 podniků státních lesů, jednoho obchodního podniku 
a jednoho podniku technického rozvoje. Právo k hospodaření na státním lesním fondu a na části k tomu potřebného majetku přešlo na nově založený státní podnik Lesy České republiky, jehož zakladatelem je ministerstvo zemědělství. Přibližně polovinu původního majetku získaly soukromé podnikatelské subjekty, 
z čehož 95 % bylo privatizováno prostřednictvím privatizačních projektů podle transformačního zákona. Vzniklo tak 76 akciových společností a 4 společnosti s ručením omezeným, jejichž základní předmět činnosti tvoří práce pro lesní hospodářství a obchod se dřívím. Kromě těchto subjektů, vzniklých tzv. velkou privatizací, podniká 
v lesním hospodářství ještě asi 8 tisíc drobných podnikatelských subjektů, které získaly potahy a lesní techniku koupí převážně od bývalých lesních závodů ještě před velkou privatizací, nebo na základě výjimky z tzv. blokačního paragrafu. 
9.5	Organizace a poslání státního podniku Lesy České republiky
 Právnická osoba Lesy České republiky byla založena zakládací listinou ministerstva zemědělství České republiky čj. 6677-100 ze dne 11.12.1991 jako státní podnik ze zákona č.111/1990 Sb. Podle této zakládací listiny mají LČR tyto úkoly:
a)	obhospodařují, spravují a chrání lesní pozemky a lesní porosty na nich rostoucí (lesy),lesní cesty, budovy, stavby a další nemovitosti sloužící lesnímu hospodářství, které jsou ve vlastnictví a nebo užívání státu, a to v rozsahu vymezeném zákony, zakládací listinou a dalšími právními akty,
b)	pečují o plnění mimoprodukčních funkcí lesů,
c)	prostřednictvím podnikatelských subjektů, případně ve vlastní režii, zajišťují soustavné a příkladné obhospodařování lesů,
d)	spravují určené malé vodní toky a vodohospodářská díla, zabezpečují meliorace a hrazení bystřin,
e)	zabezpečují činnosti spojené s uchováním genofondu lesních dřevin, jako předpokladu zachování biodiverzity a stability lesních ekosystémů,
f)	zajišťují ochranu lesa před působením biotických i abiotických škodlivých činitelů,
g)	zabezpečují a kontrolují soulad obecného i podnikatelského užívání lesů a jejich infrastruktury 
s ustanoveními lesního zákona a ostatních právních předpisů,
h)	zabezpečují odbornou správu drobných lesů v rozsahu stanoveném lesním zákonem a navazujících právních předpisů.
 Organizační struktura podniku LČR je tvořena těmito složkami:
1)	a) podnikové ředitelství
       b) oblastní inspektoráty
       c) oblastní správy toků
II    a) lesní správy
        b) lesní závody
III.   a) revíry
        b) polesí, střediska a lesnické úseky
Podnikové ředitelství v čele s generálním ředitelem má tři úseky: správní, výrobně technický a ekonomický a dva samostatné odbory : majetkoprávní a personální. Jednotlivé úseky řízené řediteli se člení déle na odbory.
 Oblastní inspektoráty jsou regionálními pracovišti podnikového ředitelství. Jsou řízeny oblastními inspektory, jejichž hlavní náplní je kontrolní činnost a výkon kompetencí vymezených generálním ředitelem. Zástupce oblastního inspektora má za úkol kromě zastupování, dohled nad ekonomikou lesních správ. Dalšími pracovníky oblastního inspektorátu jsou specialisté pro ochranu lesů a myslivost, výpočetní techniku, péči o hmotný majetek, restituce a administrativní síla. Na některých oblastních inspektorátech jsou metodici účetnictví pro lesní správy a specialisté pro péči o genofond lesních dřevin.
 Oblastní správy toků (Benešov, Brno, Frýdek - Místek, Hradec Králové, Plzeň, Teplice) vykonávají na vymezeném území správu vodních toků, které podle zákona spadají pod správu LČR. Ta zahrnuje kromě evidence, zejména péči o břehové porosty a vodohospodářská díla spojená s vodními toky. V čele je vedoucí oblastní správy toků jmenovaný ředitelem správního úseku.
 Lesní správy představují provozní a účetně samostatné jednotky řízené lesními správci, kteří jsou přímo podřízeni řediteli správního úseku. Dalšími pracovníky na jednotlivých správách jsou: zástupce lesního správce, pracovník pro pozemkovou evidenci a restituce, pracovník pro péči o hmotný investiční majetek, účetní, administrativně účetní pracovnice. Územní působnost se kryje s lesním hospodářským celkem, takže jsou odbornými lesními hospodáři ve smyslu lesního zákona. Většinu obhospodařovacích činností zajišťují lesní správy na základě obchodních smluv s podnikatelskými subjekty.
Lesní závody mají stejnou územní působnost jako lesní správy. Řídí je ředitelé, kteří jsou podřízeni generálnímu řediteli. Jednotlivé lesní závody mají své ústředí s odbornými útvary a jednotky venkovního provozu (polesí 
a střediska). Polesí se dále člení na několik lesnických úseků. Lesní závody mají kromě specifických funkcí spojených s myslivostí nebo územní návazností na národní parky i funkci referenční. Proto provádějí většinu obhospodařovacích činností ve vlastní režii. Jejich účetní a výrobně technické evidenční údaje slouží jako referenční parametry pro podniková smluvní a cenová jednání s podnikatelskými subjekty a pro podnikové rozbory. Vedle lesních závodů je součástí LČR semenářský závod v Týništi nad Orlicí.
 Revíry lesních správ nemají provozní a ekonomickou samostatnost. Revírníci jsou podřízeni vedoucímu lesní správy a jejich pracovní náplní je výkon ochranné služby, příprava projektů prací a jejich vyznačování, přejímky provedených prací v pěstební činnosti, příjem vytěženého dříví a výkon funkce odborného lesního hospodáře pro drobné lesy, jejichž vlastníci si nevybrali odborného lesního hospodáře sami a LČR byly touto činnosti pověřeny státní správou lesů. Tam, kde to rozsah této činnosti vyžaduje jsou pro její výkon vytvořeny samostatné revíry.
 Polesí, střediska a lesnické úseky lesních závodů provádějí obhospodařování lesů prostřednictvím vlastních kapacit. Přímé řízení provádění prací a ochranou službu vykonávají lesníci nebo ve střediscích mistři.
 Přehled o počtech organizačních jednotek LČR podle stavu k 1.1.2000:
 ředitelství LČR  (1)
 oblastní inspektoráty (17)
 oblastní správy toků  (6)
 lesní správy (87)
 lesní závody (5)
 semenářský závod (1)
 Lesy České republiky obhospodařovaly k 1.1..2000 1 462 000 ha lesů ve státním vlastnictví. Průměrné výměry lesní půdy:
lesní správa 16805 ha
lesní závod 12 150 ha
 Celkový počet pracovníků 3 935 z toho 2 568 zaměstnanců technických a administrativních, a 1 367 dělníků. 
Z celkového počtu 2 568 zaměstnanců je 110 na ředitelství, 142 na oblastních inspektorátech, 1836 na lesních správách, 411 na lesních závodech, 110 na ředitelství a  56 na oblastních správách toků. Na jednoho odborného pracovníka připadlo v roce 1999 průměrně 569 ha lesa.
9.6	Obhospodařování drobných soukromých lesů
9.6.1	Úvod
 Pokud se v národním hospodářství převážně respektují zásady tržního hospodářství a podnikatelská činnost 
i v lesním hospodářství probíhá za vlastní odpovědnosti a bez vlivu státu, vyžaduje to někdy zvláštní právní úpravu, sledující systematickou podporu určitých hospodářských podniků. Pro značné množství malých soukromých hospodářství vychází tato podpora z následující úvahy:
1)	existuje mnoho pěstitelských a lesotechnických důvodů dokazujících, že je možno lépe a ekonomičtěji obhospodařovat lesy na velkých plochách. To platí zejména tehdy, když majitel těchto lesů má nepatrné množství lesnických odborných znalostí,
2)	nedostatky se také projevují při prodeji dřeva, protože malé množství dřevní hmoty neumožňuje optimální sortimentaci, adekvátní vystupování oproti obchodnímu partnerovi a zcela promyšlené přizpůsobování se vývoji situace na trhu,
3)	dalším důsledkem by mohl být nezájem na této oblasti provozu les. hospodářství a konečně pokračující proces zmenšování této formy vlastnictví lesů.
 Tendence ke koncentraci v jiných hospodářských odvětvích ukazují, jak může působit tržní konkurenční hospodářský mechanismus na strukturální změny. Zachování formy drobného vlastnictví lesů má však význam celospolečenský, neboť jde i o zachování osídlení venkova a rovněž i přírodě blízkého stavu kulturní krajiny. Obhospodařování drobných lesů je ale - právě z těchto nebo podobných důvodů - již dlouho důležitým úkolem lesnické politiky, což například dokazuje obsah služební instrukce pro státní lesní službu v Rakousku z roku 1895.
9.6.2	Obsah a formy odborné správy lesů
 Mluvíme-li o obhospodařování drobných lesů, nemůžeme si představovat pouze různé aktivity státu a státní správy lesů, nýbrž i aktivity stavovských organizací, a v neposlední řadě i svépomocná opatření mimopodnikového rázu. Obsah odborné správy drobných lesů je značně rozmanitý a může se dělit:
a)	vzdělávání a školení
b)	poradenství a spravování
c)	finanční podpora (dotace)
d)	sdružování vlastníků drobných lesů.
 Důležitým prvkem odborné správy lesů je její organizační forma. V různých evropských zemích jsou i různé způsoby provádění odborné správy drobných soukromých lesů. Pro nás bude účelné vědět o způsobech jejího provádění v lesnicky nejvyspělejších středoevropských zemích (Rakousku, Německu a Švýcarsku). V těchto zemích existují tři různé formy organizace odborné správy drobných soukromých lesů:
a)	odborná správa orgány správy státních lesů, které současně obhospodařují lesy ve veřejném vlastnictví (tento typ je používán v jihoněmeckých spolkových zemích a v poněkud pozměněné formě i ve Švýcarsku),
b)	odborná správa orgány státní správy lesů, které sami lesy neobhospodařují, ale provádějí státní dozor nad  hospodařením v lesích (lesopolicejní činnost - je formou odborné správy v některých rakouských spolkových zemích),
c)	odborná správa lesnickými orgány stavovských zařízení (např. zemědělských komor; tímto způsobem se provádí v severoněmeckých spolkových zemích Dolní Sasko a Šlesvicko - Holštýnsko a rovněž 
v rakouských východních spolkových zemích, ve kterých odbornou správu provádějí konkurujícím způsobem orgány státní správy a zemědělských komor.).
Přednosti a nedostatky těchto různých organizačních forem jsou neustále předmětem diskuse.
9.6.3	Problematika odborné správy lesů
 Odborná správa lesů vyžaduje velmi specifický lesnický přístup. K tomu je i zapotřebí znalosti mentality drobných vlastníků lesů jako důležitého předpokladu, aby se odborné poradenství projevilo odpovídajícím způsobem. Právem lze říci, že je třeba být informován o ekonomické i jiné situaci vlastníka. Teprve potom mohou rady k obhospodařování lesa padnout na úrodnou půdu. To platí jak pro obsah poradenství, tak pro provádění opatření a pro kalkulování předpokládaného výsledku. Tak se může lesnické poradenství např. sestávat z toho, že se poukáže na příznivější možnosti získání úvěru pro investice v zemědělském hospodářství nebo na výstavbu, aby se předešlo pěstebně nežádoucím zásahům do lesních porostech.
 V této oblasti bývá často úspěšná rada od nestátních orgánů, působících v oblasti zemědělských stavovských organizací. Tyto orgány jsou více než orgány státní lesní správy schopny rozvíjet poradenské aktivity 
v oblastech mimo lesnictví a zabývajících se otázkami financování a podobně. Pro účinnost rad se strany odborných stavovských organizací hovoří i to, že obhospodařování soukromých lesů je ve stále větší míře konfrontováno s nařízeními, správním řízením nebo zákazy nejen z oblasti lesního práva , ale také i v jiných právních oblastech (např. ochrany přírody, výstavby cest, vodního hospodářství). Přirozeně efektivnost poskytnutých rad se zvyšuje, když poradce v těchto otázkách může pomoci vlastníkovi jeho posici oproti státním úřadům zlepšit, a v případě nutnosti jej může i odborně zastupovat. Od státních orgánů nelze očekávat, že tyto úkoly převezmou, neboť by to muselo vést ke střetu s jejich úředním postavením.
 Naproti tomu odborná správa prováděná státními lesními orgány má výhodu v tom, že tyto současně obhospodařují lesy ve veřejném vlastnictví a mají k disposici rozsáhlé zkušenosti a poznatky 
z lesnického provozu. Zejména možnost porady v oblasti prodeje dřeva, až k možnosti užitečného připojení drobných vlastníků k různým provozně hospodářským aktivitám prováděným organizacemi spravujícími lesy ve veřejném vlastnictví. Dobrý výsledek odborné správy lesů je závislý na tom, aby pracovník, který ji provádí, byl si byl vědom rozdílu mezi velkým lesním podnikem a drobným lesním vlastnictvím.
 Značné nedostatky oproti těmto dvěma formám odborné správy vykazuje odborná správa stáními lesními orgány neprovádějícími obhospodařování lesů. Na jedné straně jim chybí profesní kontakt s praxí hospodaření 
v drobných lesích, na druhé straně také zkušenost z běžné činnosti v lesním provozu. V této situaci to vyžaduje zcela mimořádnou osobní angažovanost státního orgánu, pokud chce být ve své činnosti úspěšným. Positivní stránkou této odborné správy lesů je to, že při plnění svých úkolů zlepšuje si cit pro realitu a dostává se blíže 
k praxi hospodaření, což se projevu opět ve zlepšení poradenské činnosti.
 Stávající organizace odborné správy lesů v dotyčných zemích vznikla nejen z dlouhodobé tradice, ale vyvinula se na podkladě určitých strukturálních předpokladů.
9.6.4	Vývoj odborné správy drobných lesů v České republice
 Odborná správa drobných lesů i v naší zemi prošla vývojem. Do roku 1940 byl prováděn pouze dozor nad hospodařením v lesích orgány státní správy lesů. Teprve vládní nařízení č. 178/1940 Sb. o odborné službě lesní zavedlo odbornou správu prostřednictvím lesních správ lesních společenstev. Do lesních společenstev byly povinně sdruženy všechny lesy bez odborného lesního hospodáře. Tato forma odborné správy lesů přetrvala až do roku 1951, kdy byla lesní společenstva zrušena zákonem č. 66/1951 Sb., který svěřil výkon odborné správy státním lesům. Tento zákon byl doplněn prováděcí vyhláškou č. 139/1952 Sb. o výkonu odborné správy lesů a příspěvcích za ní.
 Uvedené předpisy pozbyly platnosti od 1.1.1961, kdy začal platit lesní zákon č. 166/1960 Sb. a vyhláška MZLVH č. 17/1961 Sb., kterou k němu byly vydány prováděcí předpisy. Podle nich k úkolům odborné správy lesů náleželo:
a)	dbát o vyhotovování a obnovu lesních hospodářských plánů,
b)	dozírat nad hospodařením dle lesních hospodářských plánů
c)	sestavovat podklady pro výhledové plány a vyhotovovat roční plány výroby pro lesy pod odbornou správou,
d)	vyznačovat těžbu dřeva a organizovat lesní práce,
e)	pečovat, by uživatelé lesů pod odbornou správou prováděli všechna opatření potřebná pro udržení 
a zlepšení úrodnosti lesní půdy, schopnosti lesa zadržovat vodu, jakož i pro řádnou a včasnou obnovu 
a výchovu lesních porostů.
 Odbornou správu lesů vykonávaly organizace lesního hospodářství v oboru působnosti ministerstva zemědělství, lesního a vodního hospodářství. Výkon odborné správy hradili vlastníci lesů prostřednictvím ročních příspěvků stanovených MZLVH. Jestliže uživatel lesa nezajistil plnění povinností stanovených zákonem nebo předpisy vydanými k jeho provedení, mohl okresní národní výbor přikázat les do užívání organizaci vykonávající odbornou správu lesů.
 Platnost výše uvedených právních předpisů skončila 31.12.1977. Od roku 1978 platil nový federální zákon 
o lesích č.61 /1977 Sb. a k němu vydané zákony ČNR č.96/1977 Sb. a SNR č.100/1977 Sb. o hospodaření 
v lesích a státní správě lesního hospodářství. Výkon odborné správy lesů upravovaly §§ 12, 13, a 14 zákona ČNR č. 96/1977 Sb. a vyhláška ministerstva lesního a vodního hospodářství č. 97/1977 Sb. Uvedené právní předpisy stanovily povinnou odbornou správu v lesích, které nebyly obhospodařované organizacemi řízenými MLVH nebo ministerstva národní obrany. Přitom odbornou správou v těchto lesích mohly vykonávat organizace řízené MLVH a nebo jím pověřené. Rozlišovaly omezenou odbornou správu, která se prováděla 
u lesů, které měly svého odborného hospodáře a odbornou správu v plném rozsahu znění těchto právních předpisů.
 Vyhláška č. 97/1977 Sb. vymezovala výkon odborné správy lesů a nakládání s dřívím vytěženým v lesích 
v odborné správě a stanovila výši příspěvku za odbornou správu lesů. Orgány, které vykonávaly odbornou správu prováděly každoroční rozpis úkolů plánu lesní výroby a dodávek dříví, a dohlížely na jejich plnění. Při stanovení dodávek dříví mohly přihlédnout k požadavkům uživatelů lesů na ponechání dříví pro vlastní potřebu, pokud tyto byly doloženy vyjádřením národního výboru.
 V podstatě tyto předpisy zbavily vlastníky lesů práva nakládání s vlastním lesním majetkem a vytvářely předpoklady pro předávání lesů do vlastnictví nebo užívání státu. Tím se vlastníci lesů zbavili povinnosti platit příspěvky za odbornou správu lesů, vykonávat v nich předepsané práce na svůj náklad a prodávat dříví organizacím státních lesů za stanovené ceny, které skýtaly minimální zisk. Tak došlo k tomu, že v roce 1989 stát vlastnil nebo užíval 95,8 % veškeré výměry lesů.
9.6.5	Odborné obhospodařování drobných lesů
 Podle zákona o lesích č. 289/1995 Sb. neexistuje odborná správa lesů. Podle jeho znění je vlastník lesů povinen zajišťovat hospodaření ve svých lesích v součinnosti s odborným lesním hospodářem. Ten zabezpečuje vlastníkovi lesa odbornou úroveň hospodaření v lese podle tohoto zákona a vyhlášek vydaných k jeho provedení. Odborným lesním hospodářem může být fyzická nebo právnická osoba, která má k této činnosti licenci udělenou orgánem státní správy lesů. Vlastník lesů má právo vybrat si odborného hospodáře a je povinen oznámit orgánu státní správy lesů jeho jméno, případně každou změnu v jeho osobě. Hospodaří-li podle hospodářského plánu je povinen uzavřít s odborným lesním hospodářem smlouvu o zabezpečení odborného hospodaření v souladu 
s právními předpisy platnými v lesním hospodářství. Náklady na činnost lesního hospodáře v tomto případě nese vlastník lesa. Pokud si vlastník lesů nevybere odborného hospodáře sám, vykonává v lesích, pro které jsou zpracovány lesní hospodářské osnovy, funkci lesního hospodáře právnická osoba, která v určeném území vykonává právo hospodaření ve státních lesích, pokud orgán státní správy lesů nerozhodne o pověření jiné právnické a fyzické osoby. Náklady na činnost odborných lesních hospodářů v tomto případě hradí stát.
 Lesní zákon ani prováděcí předpisy neobsahují žádný souhrnný výčet povinností odborného lesního hospodáře, nebo souhrn činností, které musí zajišťovat odborný lesní hospodář při zabezpečování odborné úrovně hospodaření v lesích. Některé jeho konkrétní úkoly lze z textu lesního zákona a z prováděcích předpisů odvodit.
 Odborný lesní hospodář:
a)	dává souhlas a vyznačuje každou těžbu  v lesích, ve kterých vlastník lesa hospodaří bez schváleného LHP a nebo bez převzaté LHO,
b)	vyjadřuje se k těžbě (k rozsahu, umístění a ke způsobu provedení), která má v lesích bez schváleného LHP nebo převzaté LHO překročit průměrně 3 m3 na ha za rok,
c)	vyjadřuje se k žádostem o odnětí nebo omezení užívání pozemků pro plnění funkcí lesa,
d)	vyjadřuje se k žádostem vlastníků lesů o poskytnutí služeb nebo finančních příspěvků podle § 46 zákona 
o lesích,
e)	podílí se spolu s vlastníkem pozemků na zpracování projektu zalesnění pozemků prohlášených za pozemky určené k plnění funkcí lesa.
Povinnosti odborného lesního hospodáře jsou samozřejmě mnohem širší, zejména pokud jde o ochranu, obnovu a pěstování lesů, ale v souladu s pojetím zákona o lesích je ponechán prostor pro smluvní ujednání mezi vlastníkem lesa a odborným lesním hospodářem. V případech, kdy činnost lesního hospodáře hradí stát je náplň činnosti odborného lesního hospodáře alespoň rámcově vymezena směrnicí (instrukcí) ministerstva zemědělství.
9.6.6	Sdružování vlastníků drobných lesů
Hlavním důvodem a cílem ( účelem ) sdružování vlastníků lesů je společné, organizované a odborné provádění činností při hospodaření v lese, plnění povinností vlastníka lesa vyplývající ze zákona o lesích, uplatňování práva a nároků vlastníka lesa na získání podpory hospodaření v lesích, a minimalizace, ev. vyloučení rizik  spojených s obhospodařováním lesního majetku. V zásadě jde o přenesení některých, nebo všech práv 
a povinností vlastníka na sdružení vlastníků lesů, které je bude zajišťovat odborněji, a tedy i efektivněji než sám vlastník. Týkalo by se to těchto činností:
-	přístup k informacím a zprostředkování odborných znalostí,
-	koordinované poradenství poskytované jednotlivým vlastníkům lesa,
-	nákup nebo zprostředkování nákupu sazenic a ostatního materiálu,
-	půjčování ev. pořizování strojů a zařízení
-	provádění zalesňování, obnovy lesa, péče o kultury, ochrany lesa a ostatních pěstebních prací,
-	nasazování pracovních sil a mechanizace při těžbě dřeva,
-	prodej dřeva a ostatních lesních produktů,
-	zabezpečování dalších úkolů spojených s hospodařením v lese ( výstavba a údržba lesních cest ),
-	příprava podkladů a zajišťování podpor a náhrad z prostředků státního rozpočtu.
Důležitost toho nástroje lesnické politiky dokládá struktura vlastníků lesa ( fyzických osob ) podle stavu na konci roku 1998:
Ha	- 1	1,1 - 2,0	2,1 - 5,0	5,1 - 10,0	10,1 – 50,0	50,1 +	
% případů	77,1	11,6	8,2	2,0	0,8	0,3	
  
Dobrovolné sdružování může mít dvě základní formy: sdružování majetků a sdružování činností. Majetkové sdružování, pod kterým rozumíme zahrnutí hodnoty lesního majetku do obchodního jmění sdružení (se zápisem do katastru nemovitostí) ,ani podle zkušeností ze zahraničí , ale ani z důvodů předchozích zkušeností našich vlastníků drobných lesů s násilným sdružování v předchozím režimu, není vhodnou formou.
Sdružování vlastníků lesů ke společnému zabezpečování činností spojených s obhospodařováním lesů je sdružováním majetku, kterým je nutno disponovat při obhospodařování lesů, tj. věci, práva a jiné majetkové hodnoty, které patřily účastníkům sdružení a které slouží k provozování sdruženého podniku. Do tohoto sdruženého jmění není zahrnut lesní majetek účastníků sdružování. Vlastník se nevzdává ani dočasně svých vlastnických práv k lesním pozemkům a lesním porostům. Přitom by zůstalo zachováno v plném rozsahu vlastnické rozhodování o provádění prací a zúčtování nákladů a výnosů na jednotlivé majetky.
  Z uvedeného přicházejí v úvahu tři hospodářské formy sdružování:
-	zabezpečování dílčích služeb jednotlivým vlastníkům, vhodná především pro zemědělce, kteří by využili výhod sdružení při vlastním obhospodařování lesa (např. prodej dřeva),
-	zabezpečování služeb jednotlivým vlastníkům v celém rozsahu, tzn. že příslušný odborný lesní hospodář stanoví s každým vlastníkem ( v případě potřeby i v průběhu společné pochůzky lesem ) hospodářská opatření na následující rok. Sdružení pak takto naplánovaná opatření  za dohledu odborného lesního hospodáře provede a náklady a výnosy se zúčtují podle jednotlivých parcel ev. porostů na jednotlivé vlastníky ( členy sdružení ) zvlášť.
-	společné hospodaření při zachování vlastnictví,  které by bylo možné použít v případech, kdy existuje extrémně nepříznivé rozdělení parcel (řemenové parcely) a kde hranice těchto parcel jsou v terénu nezřetelné. Úkolem této formy sdružování je obhospodařovat tento komplex lesů jako hospodářský celek podle jednotného plánu a výsledek tohoto hospodaření ( zisk nebo ztrátu) rozdělovat na vlastníky podle velikostí jejich podílu . Zásadní význam pro založení této formy sdružení má dosažení shody o výpočtu jednotlivých podílů.
  Při sdružování vlastníků drobných lesů mohou přicházet v úvahu tyto právní formy sdružování:
a)	družstvo
b)	občanské sdružení
c)	sdružení bez právní subjektivity

  V družstvu může zůstat vlastnictví k lesním pozemkům neoslabeno a může jít jenom o společné hospodaření 
v jednotlivých činnostech nebo v celém rozsahu. Vznikne nový subjekt nikoliv vlastník.

 Občanské sdružení je volnější formou sdružení a nemůže být předmětem jeho činnosti lesní výroba nebo jakákoliv její část. Jinak by se dostalo sdružení do konfliktu se zákonnými ustanoveními o nepodnikatelském charakteru občanského sdružení.

 Sdružení bez právní subjektivity vzniká na základě smlouvy o sdružení podle § 829 Občanského zákoníku a nemá právní subjektivitu. Účastníky tohoto sdružení mohou být fyzické osoby, jejichž právní subjektivita není omezena, podnikatelé i nepodnikatelé, ale i právnické osoby. Výhodou této formy je jednoduchost, neformálnost a operativnost spolupráce mezi podnikateli a nepodnikateli. Nevýhodu a riziko představuje nižší míra zajištění majetku vloženého do společného podnikání. Zodpovědnost za stav lesů a plnění povinností vyplývajících ze zákona o lesích zůstává na vlastníkovi lesa a sdružení mu pouze pomáhá jeho povinnosti zabezpečovat.

Státní podpora hospodaření sdružených lesních majetků vyjadřuje zájem státu  a současně podporuje zájem vlastníků drobných lesů na sdružování. Podle § 46 zákona o lesích č. 289/1995 Sb. poskytuje stát finanční příspěvky na sdružování lesů. Podle “Závazných  pravidel poskytování finančních příspěvků na hospodaření 
v lesích a způsobu kontroly jejich využití” vydávaných každoročně MZe, musí se sdružit nejméně  5 vlastníků 
a musí sdružit minimálně 150 ha lesů. Za malé majetky se považují majetky menší něž 150 ha.  Při výměře lesů jednoho vlastníka do 50 ha činí příspěvek 300 Kč/ha, při výměře vyšší až do 150 ha  150 Kč/ha.
 O sdružování vlastníků lesů malých výměr není dosud u vlastníků lesů velký zájem. V roce 1999 existovalo 
39 sdružení, která obhospodařovala lesy na celkové výměře 28,4 tis. ha.  Zkušenosti ze sousedních států (Rakouska, SRN ) ukazují, že i při dlouhodobé podpoře sdružování je jeho průběh značně složitý a představuje dlouhodobou záležitost.
10.	Mimoprodukční funkce lesa
 Vedle funkce lesa jako producenta dřevní suroviny a jako základny pro podnikání v lesním hospodářství, které se často označují jako produkční funkce lesa, má les také jiné funkce, zejména rekreační a ochrannou. Toto poznání není nové. Již téměř sto let jsou pro odborné obhospodařování lesů ve střední Evropě důležitá nejen hospodářská hlediska. Vedle nich to byla především ochrana proti vzniku povodní a lavin v horských oblastech, erozi půdy nebo převívání v oblastech t.zv. vátých písků. Les plní také důležité úkoly ve vodním hospodářství, zejména v prameništních oblastech a oblastech hodnotných zdrojů podzemních vod. K tomu se poznenáhlu přidávaly blahodárné a vyrovnávající účinky lesa na vlastnosti klimatu.
 V novější době jsou lesu dávány nové ochranné úkoly. Zatím co dříve šlo o to, vyvážené přírodní poměry udržet, popřípadě zlepšit, vyžaduje zhoršování životních podmínek pro člověka od ochranných funkcí lesa ještě více: Člověkem způsobená zatížení životního prostředí mají být odstraněna pomocí lesa. Ochranné funkce lesa se využívá proti šíření hluku, při odstranění neestetického působení stavby v krajině nebo k filtrování nežádoucích součástí imisí ve vzduchu. Dávno již je známo, že les má pro rekreací lidí velký význam. V nejnovější době skokem narůstá objem rekreačních účinků, které má les poskytovat. Existují pro to mnohé důvody (stoupající nároky na rekreaci ve volné přírodě v důsledku koncentrací lidí v sídlištích, zvýšená mobilita obyvatel v souvislosti s motorizací, větší podíl volného času, větší pozornost zdravotnímu stavu a větší vědomosti o vlivech na něj). Intenzivní využívání lesů k rekreaci zvláště v okolí měst a v centrech turistického ruchu vede ke vzniku celé řady nežádoucích účinků na tradiční hospodářské využívání lesů. Vedle toho vzniká nutnost vybavování lesů zařízeními, sloužícími rekreaci (výstavba cest, vyznačení míst pro hry a louček určených k odpočinku, chatek pro úkryt před nepohodou, vybudování parkovišť), dále je třeba učinit opatření proti požárům, zajistit zvýšené hlídkování ve dnech pracovního klidu a v době dovolených, provést instalaci nádob na odpadky a starat se o jejich pravidelný úklid a odstraňování.
 Tyto ochranné a rekreační účinky jsou označovány různě: blahodárné působení lesa, neprodukční funkce lesa, sociální funkce lesa nebo nemateriální funkce lesa. Výstižnější je jejich označení jako mimoprodukční funkce lesa.  Do těchto funkcí zahrnujeme:
a)	ochranné funkce mající charakter ochrany krajiny, které mají za cíl zachování stability stavu přírody (např. ochrana proti erozi půdy nebo lavinám) a zajištění přírodních statků ( např. ochrana spodních vod),
b)	ochranné účinky proti škodlivým vlivům na životní prostředí (např. proti hluku),
c)	rekreační působení lesa.
 Je samozřejmé, že s ohledem na velký význam mimoprodukčních funkcí lesa vzniká problém jejich hodnoty. Jejich ohodnocení může:
a)	sloužit ke stanovení rozdílného významu těchto funkcí na různých stanovištích; každý způsob oceňování, ve kterém jsou spojeny různé mimoprodukční funkce a aspekty rekreace v krajině ( např. vhodnost pro turistiku, pro pobyt, možnosti výhledu, mikroklimatické vlastnosti) musí pracovat s faktory , které nemohou být objektivně odvozené, nýbrž stanovené subjektivně.
b)	vést k řazení rozličných funkcí lesa podle jejich současné důležitosti, kdy mají být srovnávány hodnoty různých funkcí lesa (např. rekreační hodnota lesa s jeho významem vodohospodářským). Neexistuje žádné objektivní měřítko, které stejným způsobem zachycuje rekreaci a vodohospodářský význam 
a vytváří tak společného jmenovatele pro obě tyto oblasti.
c)	pomoci stanovit hodnotu těchto funkcí pro srovnání s konkurenčními požadavky na využití lesních pozemků,
d)	být využito sumarizace všech těchto funkcí, které jsou lesem poskytovány k užitku celé společnosti.
 Pro ocenění je potřebné nalézt objektivní oceňovací měřítka. Zvláště zřejmý je nedostatek objektivních možností ocenění tehdy, když se snažíme o vyjádření hodnoty v peněžních jednotkách. Právě v této oblasti bylo uskutečněno množství pokusů provést takové ocenění, buď formou analýzy nákladů a užitků, nebo tzv. sociální bilance, které chtějí představovat celkovou hodnotu společensky relevantních funkcí lesa. Avšak každý způsob vyjádření hodnoty nějaké mimoprodukční funkce lesa je postaven na subjektivním a tím i libovolném předpokladu, protože není možné vyjádřit v peněžních jednotkách užitek z rekreace v lese, užitek ze shromáždění vody, užitek z příjemného prožitku z mikroklimatického působení lesa. Pokud to nelze provést, nemůže žádná analýza nákladů a užitků poskytnout porovnání ekonomických skutečností na jedné straně a s ostatními skutečnostmi v oblasti ochranných a rekreačních účinků lesa na straně druhé. Z podobných důvodů je rovněž problematické provádění tzv. sociální bilance, při které se peněžně oceňují rozličné společensky relevantní účinky lesa a tyto se sčítají, aby bylo možno vyjádřit národohospodářský a společenskopolitický význam lesa.
10.1	Problematika stanovení hodnoty mimoprodukčních funkcí  lesa
 Oceňování mimoprodukčních funkcí lesa, jako činitelů ovlivňujících převážně stav přírodního prostředí, životního prostředí, kvality života a zdraví lidí, má dvě stránky:
a)	vědecké práce na tomto poli jsou potřebné a užitečné a nedá se bez nich počítat s vědeckým pokrokem v této oblasti. Pomáhají také tím, že mohou být objasněny funkční souvislosti a zlepšeno chápání dějů 
v oblasti životního prostředí.
b)	nelze se však domnívat, že z těchto prací vzniknou objektivní podklady pro rozhodování. Přes veškeré vědecké snahy, přes vypracování nejrůznějších způsobů oceňování, přes sestavení mnohých odborných posudků, není známo žádné politické rozhodnutí, pro které by byl skutečným podkladem výsledek takového ocenění.
 Musí nás zajímat i uskutečňování těchto mimoprodukčních funkcí. Jsou to účinky, které jsou automaticky spojené s existencí lesa ? Nebo jsou tyto účinky spojené s obhospodařováním lesa, popřípadě vyžadují zcela speciální způsob tohoto obhospodařování? Nebo vyžadují zcela jiná opatření pěstění lesů, značně odlišná od způsobů zaměřených na produkci dřevní hmoty? Pro odpovědi na tyto otázky musíme vycházet ze čtyř rozdílných východisek:
1)	mnohé mimoprodukční  funkce lesa jsou spojeny s jeho pouhou existencí. To se týká zejména klimatických a vodohospodářských účinků.
2)	bude-li les obhospodařován podle tradičních způsobů hospodaření ve střední Evropě, bude vedle produkce dřevní hmoty zajištěna celá řada mimoprodukčních funkcí lesa. Jedná se zejména o ochranu půdy, ochranu před povodněmi a lavinami, dobrou přístupnost lesa pro rekreační účely.
3)	odborné obhospodařování lesů směřuje v rámci daných ekologických možností k své ekonomické optimalizaci. Pouze s nepatrnými a nepodstatnými odchylkami od ekonomické optimalizace může být rozšířena nabídka mimoprodukčních funkcí lesa, především obyvatelstvem žádaných vzhledových 
a estetických vlastností lesnaté krajiny (příměs listnatých dřevin, utváření okrajů lesa).
4)	zvláštní způsoby obhospodařování lesů, které se odchylují od ekonomicky optimálního cíle, anebo nejsou v žádném vztahu k hospodářským opatřením, majícím za cíl ovlivňování dřevní produkce, jsou nutné pouze tehdy, má-li les poskytovat zvláštní  účinky, jako jsou intenzivní využití pro rekreační účely s vybudováním potřebných zařízení nebo zvláštní ochranné účinky proti nepříznivým vlivům na životní prostředí (ochrana proti hluku a pod).
 Rozdílné  působení lesa bude vyžadovat rozdílné náklady, související s jejich obhospodařováním.
10.2	Mimoprodukční funkce lesa v ČR
 S existencí lesa, jak již vyplývá z předchozích pojednání, jsou spjaty užitky a přínosy pro člověka, které jsou označovány jako funkce lesa. Tyto se obvykle dělí na produkční (produkce dřeva, ozdobného a palivového klestu, semen a plodů) a funkce mimoprodukční. Posledně jmenované mohou být využívány všemi osobami žijícími na určitém území a velmi často působí příznivě i mimo les.
 Snaha podpořit funkce lesa zákonnými prostředky vedla ke kategorizaci lesů. Podle nich se lesy dělí na:
1)	lesy ochranné,
2)	lesy zvláštního určení,
3)	lesy hospodářské.
 Do kategorie lesů ochranných se zařazují:
a)	lesy na mimořádně nepříznivých stanovištích (sutě, kamenná moře, prudké svahy, strže, nestabilizované náplavy a písky, rašeliniště, odvaly a výsypky a pod.),
b)	vysokohorské lesy nad hranicí stromové vegetace, chránící níže položené lesy a les na exponovaných hřebenech,
c)	lesy v klečovém lesním vegetačním stupni.
 Lesy zvláštního určení jsou lesy, které nejsou lesy ochrannými a nacházejí se:
a)	v pásmech hygienické ochrany vodních zdrojů I.stupně,
b)	v ochranných pásmech zdrojů přírodních léčivých a stolních minerálních vod,
c)	na území národních parků a národních přírodních rezervací.
Do této kategorie lze dále zařadit lesy, u kterých veřejný zájem na zlepšení a ochraně životního prostředí či jiný oprávněný zájem na plnění mimoprodukčních funkcí lesa je nadřazen funkci produkční. Jedná se o lesy:
a)	v prvních zónách chráněných krajinných oblastí a lesy v přírodních rezervacích a přírodních památkách,
b)	lázeňské,
c)	příměstské a další lesy se zvýšenou rekreační funkcí,
d)	lesy sloužící lesnickému výzkumu a výuce,
e)	se zvýšenou funkcí půdoochrannou, vodoochrannou, klimatickou nebo krajinotvornou,
f)	potřebné pro zachování biologické různorodosti,
g)	v uznaných oborách a samostatných bažantnicích,
h)	v nichž jiný důležitý veřejný zájem vyžaduje odlišný způsob hospodaření.
 Lesy hospodářské jsou ty, které nejsou zařazeny v lesích ochranných a lesích zvláštního určení a jsou určené především k produkci dřevní hmoty.
 Tato dělba však není jednoznačná. Také v lesích ochranných a zvláštního určení se hospodaří, a mohou produkovat dřevní surovinu a naopak lesy hospodářské plní významné momiprodukční funkce (např. 
v chráněných oblastech přirozené akumulace vod nebo lesy v II. a III. pásmu hygienické ochrany vodních zdrojů).
 Celkem při započtení vzájemných překryvů činí podíl lesů s mimoprodukčním posláním 57 % celkové výměry lesů. Výměra lesů zařazených do kategorií lesů ochranných a lesů zvláštního určení postupně vzrůstala, přitom do lesů zvláštního určení byly zahrnovány i lesy v nejvíce postižených imisních oblastech. Zabezpečení rostoucích požadavků obyvatelstva na mimoprodukční funkce lesa může být dosaženo pouze radikální změnou 
v přístupu společnosti k lesu. Účelné je rozdělit mimoprodukční funkce takto :
a)	sdružené (samovolné), zajišťované samotnou existencí řádně obhospodařovaného lesa, bez nutnosti vkládat do něj další energii a finanční prostředky,
b)	řízené (aktivní), k jejichž zabezpečení je potřebná cílevědomá lidská činnost, nesouvisející s produkcí dříví a vyžadující další vklady energie a finančních prostředků.
 V zájmu České republiky jako státu je zabezpečit pro všechny občany zejména:
-	udržení vodohospodářské účinnosti lesů,
-	ochranu půdy,
-	možnost rekreace a obnovu sil člověka,
-	udržení genetické kvality lesů,
-	udržení obraného charakteru lesa.
Hlavním předpokladem proto je zajištění trvalé existence lesů. Moderní pojetí vztahu společnosti k lesům je obsaženo v zákoně o lesích č.289/1995 Sb.. Jsou v něm specifikovány povinnosti všech vlastníků pro zabezpečení sdružených funkcí. Rovněž zakotvuje princip zákonného nároku na finanční příspěvek státu na zabezpečení vybraných mimoprodukčních funkcí s možností další nenárokové podpory ve prospěch rozvoje funkcí řízených. Omezení vlastnických práv, vyplývající z nutnosti přizpůsobit hospodaření v lese plnění těchto funkcí, je možné v mezích zákona a za předpokladu náhrady majetkové újmy vlastníkům lesa. Tuto újmu hradí ten, v jehož prospěch k omezení došlo.
 Oblastní plány rozvoje lesů umožňují zpracovat komplexní rámcové podklady pro víceúčelové využívání lesů 
a pro kvantifikaci újmy vlastníků lesa .
Dalším vyjádřením vztahu státu k vlastníkům lesa , je přiznání daňové úlevy pro vlastníky lesů ochranných 
a zvláštního určení a lesy pod vlivem imisí v pásmech A a B.
 S ohledem na dlouhodobost lesních porostů a pro zajištění a další rozvoj mimoprodukčních funkcí lesů 
i v budoucnosti, je třeba přijímat lesopolitická opatření s dostatečným předstihem.
11.	Podnikání v lesním hospodářství
 Lesní hospodářství podobně jako zemědělství se počítá do prvovýrobní oblasti, ve které se získané přírodní statky připravují pro další zpracování a užití. Les je základem výrobních podniků, ve kterých se produkuje dřevní surovina. Při rozborech pro potřebu lesnické politiky je třeba brát v úvahu charakteristiku jednotlivých podniků podle jejich podnikatelských ev. jiných záměrů. S tohoto hlediska je možno lesní podniky rozdělit na :
I.	lesnické podnikání,
II.	lesnické podnikání jako součást zemědělského podniku (selský les),
III.	nepodnikatelské vlastnictví lesů
IV.	služby a práce v lese jako forma podnikání v lesním hospodářství
11.1	Lesnické podnikání
 Sem lze počítat podniky s přibližně 100 a více ha lesní půdy, které jsou zpravidla obhospodařované odborným lesním personálem a určujícím hlediskem pro řízení hospodaření v nich jsou lesopodnikatelské záměry. Podniky obhospodařující  lesy  ve  státním vlastnictví,  nebo  ve vlastnictví  veřejnoprávních  organizací  jako  jsou  obce 
a města, uskutečňují na téže ploše produkci dřevní hmoty a ostatních funkcí, při čemž jejich postavení v podnikatelském záměru je rovnoprávné. Podniky v soukromém vlastnictví jsou naproti tomu zpravidla produkčně hospodářsky orientované. Podnikatelská orientace v souladu s vlastnickými cíli je zaměřena výlučně na zisk. K dosažení co nejpříznivějšího hospodářského výsledku se využívá všech dostupných poznatků lesnických věd. Co možná nejlepší výroba a zhodnocení dřeva je řízena odborným lesním personálem, využívá lesního hospodářského plánování a speciální lesnickou techniku. Tyto podniky zaujímají v zastupování lesnických zájmů zvláště důležitou posici, poněvadž lesnické výrobní cíle nejsou překrývány nebo ovlivňovány jinými zájmy a tím - ve spojení se soukromohospodářskou dynamikou - představují důležitou veličinu hospodářského rozvoje. V ČR jsou těmito podniky především soukromé velkostatky (Schwarzenberg, Koloredo-Mannsfeld, Kinští, Šternberkové a řada dalších). Oběma skupinám podniků je společné to, že se podnikatelské cíle sledují výlučně podle lesnických hledisek (poskytování ochranných a rekreačních funkcí lesa je také lesnickým úkolem), a že tato lesnická  hlediska  se  uskutečňují  v praxi za spolupráce s odborným lesnickým personálem a za použití poznatků 
a metod lesnických věd.
11.2	Lesnické podnikání jako součást zemědělského podniku (selský les)
 Pro obhospodařování tohoto lesa jsou určujícími hledisky na jedné straně vlastní spotřeba, na druhé straně dosahování   příjmů.   Vlastní    spotřebu   představuje  použití  dřeva   pro  stavební  účely   a   na  další potřeby v zemědělství a jako paliva.
 Příjmy dosahuje selský vlastník prodejem vlastního dřeva na trhu. Rozlišujeme přitom běžný roční příjem, který vzniká z každoročních těžeb a občasné příjmy, které vznikají v nepravidelných víceletých časových odstupech. Který z uvedených druhů příjmu má přednost je ve skutečnosti závislé na velikosti výměry lesa v zemědělském podniku.
 Dosahování periodických příjmů z lesa se velmi trefně označuje jako funkce lesa jako spořitelny.
 Periodicky se opakující příjmy, stejně jako běžné roční příjmy, jsou příjmy z lesní části zemědělského podniku. Rozdíl mezi nimi je v tom, že možné příznivé či nepříznivé vlivy se během několika let nahromadí nebo se jim předejde. Funkce lesa jako spořitelny se stává specifickou formou příjmů ze selského lesa. Je důležité tuto souvislost brát na zřetel, poněvadž jen tímto způsobem se pozná efekt zašetření porostní zásoby nebo dřívější výtěže a může se využít jako hledisko při dlouhodobějším plánování obhospodařování lesů v zemědělském podniku.
 Vedle funkce lesa jako spořitelny pro zemědělský podnik, existuje funkce tohoto lesa jako majetku. Jeho význam je odlišný: může se dělit při dědickém řízení a nebo být zárukou při získávání úvěru. Obě tyto funkce lesa v zemědělském podniku nelze zaměňovat.
 V mnohých zemědělských podnicích se odvozuje hospodářské ocenění lesa ze situace, kdy nahromadění několika ročních etátů těžeb dřeva do jedné výtěže většího rozsahu umožňuje financování v době velkých finančních zátěží (např. výstavba, pořízení strojů, výplata dědických podílů, a pod.). Tehdy rolník oceňuje to, že v důsledku vlastnictví lesa bez velkých formalit může přijmout úvěr a nebo využít zašetřeného majetku ve formě netěžené porostní zásoby. Ze zkušenosti je známo, že množství nabízeného dřeva ze selských lesů je ovlivňováno cenovou situací na trhu dřeva. Dochází tím ke stavu, kdy jedna část selských hospodářství realizuje těžební zásahy, podmíněné hospodářskou situací zemědělského podniku, avšak druhá část v dobách horších odbytových podmínek odsouvá těžby na pozdější období (většinou celé množství, nikoliv její část). Tato zkušenost dokazuje potřebu poradenství pro selské vlastníky lesů, jehož cílem je podávat jim informace o situaci na trhu se dřevem. Současně vytváří potřebu počítat při plánování spotřeby dřeva pro dřevozpracující průmysl s chováním zemědělců, vycházejícím ze znalosti tržních cen dřeva.
 Příjmy z lesa v selském hospodářství mají ještě jednu zvláštnost, která platí jak pro běžné, tak periodicky vznikající příjmy. Značná část příjmů vzniká zejména z odměny za práci. Ve srovnání s lesním podnikáním, ve kterém se zajišťuje celkový objem prací prostřednictvím pracovníků v námezdním pracovním poměru, což představuje nákladové zatížení podniku, má selský vlastník možnost při prodeji dřeva zhodnotit práci ve vlastním lese. V průběhu roku vznikají v zemědělském podniku volná časová období vhodná pro práce v lese. Ve všech těchto případech skýtá selský les ideální předpoklady pro optimalizaci plánování hospodářského provozu, tedy pro nejlepší využití existujících pracovních sil a strojů (např. pro soustřeďování dříví). Přirozeně tyto předpoklady nejsou dány ve všech podnicích, závisejí na současné struktuře pracovních sil v podniku, ale také, zda vlastník je plně zaměstnán ve svém podniku, nebo si občasně přivydělává v jiných podnicích, a nebo je trvale zaměstnán v jiném podniku a práce ve vlastním hospodářství vykonává po ukončení pracovní doby v něm (tzv. stavozemědělci, kovozemědělci a pod.) Podnikání se uskutečňuje v hospodářské jednotce a spočívá ve využití kapitálu a pracovní síly. Podnikatel se snaží o optimální využití zdrojů a hospodářských procesů tak, aby dosáhl stanovených podnikatelských cílů. Zemědělské podnikání se však vztahuje na celé hospodářství, nikoliv pouze na les.
11.3	Nepodnikatelské vlastnictví lesů
Existuje však vlastnictví lesních pozemků, které nemá za cíl podnikání. Jedná se většinou o pozemky malé výměry ( méně než jeden ha nebo několik ha). Jsou majetkem osob , jejichž povolání nebo existenční hospodářská základna je mimo zemědělství a lesní hospodářství. Velmi často bydlí v místech vzdálených od katastru, ve kterém se lesní majetek nachází. Tato forma vlastnictví vzniká a bude i nadále vznikat různým způsobem: děděním, koupí pozemků ( z osobních důvodů, ev. jako jisté uložení přebytečného kapitálu). V našich podmínkách největší podíl tohoto vlastnictví vzniká z důvodů restitucí podle zákona č.229/1991 Sb. Obhospodařování těchto pozemků není podnikatelskou činností, nýbrž může být chápáno jako řádná a odborná správa majetku. Tato kategorie vlastníků lesů nemůže  být přehlížena,  protože  se  předpokládalo,  že po  ukončení   restitučního  procesu  bude  čítat  150 000  osob  a  celková  výměra  lesů   bude  cca  400 000  ha. Ale 
k 31.12.2000  vlastnilo 181 706  majitelů  532 495 ha  lesních  pozemků, z  toho  téměř 90% o výměře menší než 
2 ha. V důsledku toho stojí lesnická politika a státní správa lesního hospodářství před zcela specifickými problémy, jak zajistit soulad mezi zájmy těchto soukromých vlastníků se zájmy celospolečenskými. Řešení tohoto problému zajišťují ustanovení zákona o lesích č.289/1995 Sb. o odborném lesním hospodáři a o lesních hospodářských osnovách. Obojí může být za určitých podmínek poskytnuto vlastníkům drobných lesů bezplatně na účet státu. Další možností je sdružování těchto vlastníků do společností vlastníků lesů.
11.4	Práce a služby v lese jako forma podnikání v lesním hospodářství
 Mimo obhospodařování lesa ve vlastní režii vlastníka, nebo ve správě přímo řízených lesních závodů LČR, existuje možnost smluvního provádění prací a služeb pro lesní hospodářství prostřednictvím právních subjektů, které toto mají ve svých podnikatelských záměrech.
 Transformací, která proběhla v odvětví lesního hospodářství převážně v roce 1992 byl v působnosti ministerstva zemědělství privatizován majetek 10 podniků státních lesů v hodnotě 16,2 mld. Kč, bez hodnoty půdy a lesních porostů na ní rostoucích. Na státní podnik Lesy České republiky byl převeden majetek v hodnotě 8 mld. Kč, zahrnující převážně infrastrukturu v lesích, majetek určený k restituci a část nemovitého majetku (budovy, stavby apod.) Privatizován byl majetek v celkové hodnotě 8,2 mld. ( 50,6 %) pomocí 3 veřejných dražeb, 4 veřejných soutěží, 17 přímých prodejů a vznikem 94 lesních akciových společností (LAS). Mnohé LAS vlastní vedle strojů a zařízení pro lesní práce pily, ubytovny, mechanizační dílny a pod. Neexistuje pro ně žádná legislativní bariéra, která by jim bránila měnit se a využívat obchodní příležitosti v oblastech na lesní hospodářství přímo navazujících, nebo i zcela mimo ně.
 Akciová společnost je právnická osoba, druh kapitálové společnosti, jejíž ustanovení a činnost jsou vymezeny zákonem č.513/1991 Sb. (obchodní zákoník). Je to nejrozšířenější typ společnosti v tržní ekonomice. Její základní jmění (akciový kapitál) je stanoveno v minimální zákonné výši 1 000 000 Kč a je rozděleno na předem stanovený počet podílů o určité jmenovité (nominální) hodnotě, zvaných akcie. K vytvoření základního jmění může být použito vkladu peněžitého, nebo i hodnot movitých a nemovitých. A.S. může být založena jedním zakladatelem, je - li právnickou osobou, jinak dvěma nebo více zakladateli. Specifickým způsobem založení akciových společností byla kupónová privatizace, kdy společnost byla založena jedinou právnickou osobou (stát, fond národního majetku) tím, že byl zrušen státní podnik a celý jeho majetek byl do základního jmění zakládaných společností. Fyzická osoba by se mohla stát jediným akcionářem v případě, že od dosavadních akcionářů získá jejich akcie (one man compeny"). Akciová společnost ručí za své závazky celým svým jměním.
Veřejnou obchodní společností (v.o.s. nebo veř. obch. spol.) je společnost, ve které alespoň dvě osoby podnikají pod společným obchodním jménem a ručí za závazky společnosti společně a nerozdílně veškerým svým majetkem.  Účastníci  společnosti  uzavírají  společenskou  smlouvu, kterou se řídí práva a povinnosti společníků, 
a jejímž základě je společnost zapsána do obchodního rejstříku..
 Společností s ručením omezeným (spol. s r. o. nebo s.r.o.) je společnost, jejíž základní jmění je tvořeno předem stanovenými vklady společníků. Hodnota jejího základního jmění musí tvořit alespoň 100 000 Kč a hodnota vkladu  společníka  musí  činit alespoň  20 000 Kč, přičemž může být pro každého společníka stanovena rozdílně 
a musí být dělitelná tisícem. Celková hodnota vkladů musí souhlasit s hodnotou základního jmění společnosti. Společnost může být založena jednou osobou, ale může mít nejvíce padesát společníků. Společnost odpovídá za porušení svých závazků celým svým majetkem, přičemž každý společník ručí za závazky společnosti do výše svého   nesplaceného   vkladu   zapsaného  v  obchodním  rejstříku.   Společníci  sepisují  společenskou  smlouvu 
a podepisují i návrh na zápis společnosti do obchodního rejstříku.
Družstvo je společenstvím neuzavřeného počtu osob, založeným za účelem podnikání nebo zajišťování hospodářských, sociálních nebo jiných potřeb svých členů. Členy družstva mohou být osoby fyzické i právnické. Družstvo je právnickou osobou, která za porušení svých závazků odpovídá celým svým jměním, přičemž členové za tyto závazky neručí. Družstvo musí mít nejméně pět členů, to neplatí, jsou-li členy alespoň dvě právnické osoby. Základní jmění družstva tvoří souhrn členských vkladů, k jejichž splacení se členové družstva zavázali. Stanovy určují výši základního jmění družstva, zapisovanou do obchodního rejstříku (zapisované základní jmění), která musí činit minimálně 50 000 Kč. V současné době, po usnesení vlády z roku 1995 o navrácení majetku obcím, které byly členy lesních družstev obcí, vznikají nová lesní družstva obcí na podkladě platného obchodního zákoníku.
 Podnikání v lesním hospodářství např. těžba dříví, soustřeďování dříví a pod. jsou podle zákona č.455/1991 Sb. o živnostenském podnikání v platném znění volnou živností, doprava dřeva koncesovanou živností, pokud se provádí pro zákazníky. Živnosti volné nevyžadují vykazování odborné způsobilosti a může jimi být každá soustavná činnost prováděná samostatně vlastním jménem, na vlastní odpovědnost, za účelem zisku a prováděná za podmínek stanovených tímto zákonem. Požadavek provozování živnosti na vlastní odpovědnost vyjadřuje podnikatelské riziko, tzn. že podnikatel odpovídá za své závazky celým svým majetkem. Živnostenský list vydává pro volné živnosti příslušný městský nebo obecní úřad.
11.5	Podnikatelské a zájmové společnosti a organizace mající vztah k lesu
 V oblasti lesního hospodářství působí tyto podnikatelské a zájmové společnosti a organizace mající vztah k lesu:
I.	Československá akademie zemědělských věd – Odbor lesního hospodářství je vědecká a kulturně osvětová instituce  působící v oblasti kompetencí resortu MZe. Jejím posláním je ovlivňování vědecké úrovně výzkumné činnosti, péče o rozvoj lesnických věd a účinná popularizace získaných vědeckých poznatků.  
II.	Česká asociace podnikatelů v lesním hospodářství (ČAPLH) se sídlem v Praze, které sdružuje právnické osoby podnikající v lesním hospodářství s cílem:
III.	podporovat a hájit oprávněné zájmy členů v dané oblasti činnosti,
IV.	pečovat o profesní a odborný růst členů,
V.	podílet se na tvorbě a realizaci hospodářské politiky státu v lesním hospodářství, dřevozpracujícím průmyslu a navazujících oblastech,
VI.	jednat s orgány státní správy České republiky a podnikatelskými subjekty doma i v zahraničí.
VII.	Česká jednota lesnická je dobrovolnou stavovskou organizací, která sdružuje jako řádné členy profesionální lesníky v činné službě, lesníky pensionované i studenty lesnických škol. Jejím posláním je zvyšování obecné úrovně českého lesnictví. Těžiště činnosti spočívá v popularizaci nových lesnických poznatků a v podpoře vzájemné výměny praktických zkušeností z lesnického provozu, v přípravě materiálů pro koncipování a realizaci státní lesnické politiky.
VIII.	Česká lesnická společnost je dobrovolnou, nepolitickou, společenskou stavovskou organizací, sdružující fyzické a právnické osoby, jejichž profesní činnost souvisí nebo souvisela s lesem nebo  majiteli lesa. Hlavním cílem a posláním je přispívat k růstu odborné úrovně lesnictví a podporovat jeho společenský význam. Vytváří prostor pro otevřenou odbornou diskusi ke všem aktuálním otázkám lesnictví. Pořádá odborné akce, kurzy a exkurze a organizuje poradenskou činnost.
IX.	Lesnické sdružení České republiky je zájmové sdružení právnických osob podnikajících v lesnictví. Jeho cílem je účinné hájení zájmů vlastníků lesa a podnikatelů v lesním hospodářství. Prioritami jeho činnosti je dotační politika a legislativní změny předpisů dotýkajících se lesnictví.
X.	Národní lesnický komitét je výběrová dobrovolná nezisková organizace, sdružující odborníky ze všech oblastí lesnictví a z oborů příbuzných, zejména těch, které se zabývají životním prostředím. Základním cílem NLK je zachování a trvale udržitelný rozvoj lesů v ČR, v souladu se zásadami a podmínkami trvale udržitelného rozvoje přírody, životního prostředí a života obyvatel ČR, Evropy a Země. Podílel se na vypracování Lesnického Programu Mze a na propagaci pojetí Národního lesnického programu v odborné i laické veřejnosti.
XI.	Sdružení lesních školkařů ČR je profesním sdružením fyzických a právnických osob ve formě občanského sdružení. Cílem a posláním sdružení je koordinace vzájemné součinnosti jednotlivých členských subjektů, hájit a prosazovat hospodářské, profesní, právní, podnikatelské a komerční zájmy svých členů ve vztahu k odběratelům sadebního materiálu, orgánům státní správy a zabývat se otázkami školkařské produkce.
XII.	Sdružení majitelů a podnikatelů v lesním hospodářství je občanským sdružením vzniklým za účelem hájení oprávněných zájmů soukromých majitelů lesů, zejména řešení aktuálních problémů vyplývajících z ekonomické transformace lesního hospodářství.
XIII.	Sdružení taxačních kanceláří je zájmovým sdružením právnických osob v oblasti hospodářské úpravy lesů. Hlavním předmětem činnosti je hájení podnikatelských, profesních a odborných zájmů členů sdružení, prosazování oprávněných požadavků  a prosazování i zajišťování toku odborných informací.
XIV.	Sdružení vlastníků obecních lesů a soukromých lesů v ČR – jeho hlavním posláním je hájení společných zájmů vlastníků nestátních lesů a pomoc při restituci lesních majetků a metodická pomoc při jejich obhospodařování. SVOL se stalo uznávaným zástupcem nestátních lesních majetků a partnerem v jednáních o důležitých lesnických otázkách, podílí se na tvorbě lesnické politiky a legislativy. 
12.	Konfliktní oblasti zájmů v lesním hospodářství
 Následující rozbor ukazuje na několik konfliktní oblastí zájmů, které vyjadřují aktuální úkoly lesnické politiky. Není to samozřejmě úplný výčet konfliktních situací, které existují v lesním hospodářství, a tak tím není vyjadřována jejich závažnost. Jedná se však oblasti problémů, které se neustále objevují a vyvolávají politické diskuse ve společnosti.
12.1	Podnikatelské cíle x veřejné zájmy
 Podnikatelské cíle jsou určujícím způsobem představami vlastníků lesních pozemků o přínosech obhospodařování lesů v jejich vlastnictví. Jsou převážně orientovány na maximální zisk, pro jehož zajištění má 
k disposici široké spektrum možností. Od využití lesa pro pastvu ( v našich podmínkách to vylučuje zákon, 
v sousedních zemích je to povolený způsob), přes využití areálu les pro účely myslivosti (obory, bažantnice) až 
k přednostnímu využití krajinně atraktivních částí lesů pro účely turistického ruchu, nebo k udržování lesa jako majetku a zástavního objektu při získávání úvěru. Naproti všem těmto a dalším hlediskům využití stojí ale 
v současnosti výrazně v popředí výnosově hospodářské využití lesů, závislé na jejich produkci dřeva.
 Víme ale, že od lesa očekávají splnění svých požadavků také početné ostatní společenské skupiny. Mnohá 
z těchto očekávání nejsou v úplném souladu s vlastnickými cíli, z čehož mohou vznikat potenciální konflikty, jejichž řešení se očekává od lesnické politiky. To platí především pro rekreační využití lesů, ale také pro tvorbu a ochranu krajiny, které jsou zdůrazňovány značnou částí obyvatelstva. Tyto zájmy se, v důsledku jejich společenského významu a za ním stojícími přáními a představami širokých okruhů obyvatelstva, označují jako veřejné zájmy, což zvětšuje jejich váhu. V lesích ve veřejném vlastnictví jsou tyto veřejné zájmy zahrnuty ve vlastnických zájmech. V těchto případech nedochází tedy ke konfliktu mezi různými společenskými posicemi, ale k řešení konfliktu uvnitř vlastnické posice vlastníka státních nebo komunálních lesů. Víceúčelové lesní hospodářství je proto modelem, v praxi ihned využitelným, který umožňuje využití rozličných funkcí lesa 
v souladu s vlastnickými cíli a zájmy potenciálních zájemců (konsumentů). V části, pojednávající 
o mimoprodukčních funkcích lesa bylo vysvětleno, jak může model polyfunkčního obhospodařování lesů pomoci k tomu, aby bylo možno odstranit konflikt v oblasti vlastnických zájmů pomocí potřebných provozně hospodářských rozhodnutí.
 Naproti tomu se v soukromých lesích vlastnický cíl zpravidla omezuje na dosažení výnosově hospodářského optima, přičemž se přirozeně zohledňují myšlenky trvalosti právě tak, jako ekonomické požadavky vznikající 
a působící mimo oblast lesního hospodářství (např. v rámci celého zemědělského podniku). Zajišťování veřejného zájmu v oblasti ochranných a rekreačních funkcí lesa jistě nepatří do podnikatelských cílů soukromého vlastníka lesa. Víceúčelové lesní hospodářství se jeví z pohledu vlastníka jako složky, které působí proti jeho zájmům. Výnosově orientované funkce lesa jsou nabízeny potenciálním zákazníkům (konsumentům) v souladu 
s vlastnickými zájmy, ochranné a rekreační funkce lesa, které odpovídají požadavkům široké veřejnosti, stojí 
v protikladu k podnikatelským zájmům. Mohou být chápány jako zátěž výrobní provozu, podobně, jako jsou chápány všechny provoz zatěžující procesy a úkoly v oblasti řemeslného a průmyslového podnikání.
 Zajisté nemůžeme v tomto smyslu počítat celou oblast ochranných a rekreačních funkcí k zatěžujícím dřevní produkci. Víme přece z detailního rozboru mimoprodukčních funkcí lesa, že některé jsou ve značném rozsahu 
v harmonickém vztahu s produkcí dřeva. Nepůsobí v žádném případě jako její zátěž, nýbrž podle teorie úplavu jsou funkcemi sdruženými (samovolnými). Tento způsob jejich chápání by vylučoval všechny myslitelné způsoby exploatačního využití lesních porostů, které by s tím byly v rozporu. Od nich se beztoho upouští 
s ohledem na odborné a vědeckým zásadám odpovídající lesní hospodaření (např. rozsáhlé holoseče, které odporují požadavkům ochrany půdy a prevence proti vzniku povodní). Jinými slovy: uvnitř mechanismu vztahů mezi podnikatelskými zájmy vlastníků na straně jedné a veřejnými zájmy na poskytování ochranných 
a rekreačních funkcí na straně druhé, se vytváří harmonická oblast zahrnující ty funkce, které podle současných zákonitostí nezatěžují produkci dříví, neboť při dodržování zásad odborného obhospodařování lesů jsou její integrální součástí. Teprve ty požadavky veřejnosti, které přesahují tuto oblast, jsou z pohledu vlastníka zátěží produkčního procesu. Ke stejnému výsledku dojdeme, když pojem infrastruktury rozdělíme na produkující 
a přirozenou (Tromp). Přitom není možné všechno co příroda v tomto směru poskytuje definovat jako přirozenou infrastrukturu. To by třeba bylo možné, s ohledem na lesnické poměry na jiných kontinentech. 
V Evropě musíme počítat s tím, že všechny lesy na všech plochách jsou ovlivněny právě činností člověka. Hranice mezi přirozenou a produkující infrastrukturou se musí sledovat podle jiných hledisek. Nabízí se použít 
k tomu tradiční a vědecky vytvořené odborné obhospodařování lesů, které je v podstatě nejblíže k přírodním procesům, probíhajícím v lese. Produkující infrastrukturou bude potom všechno, co je spojeno s zvláštními náklady nebo zatěžujícím účinkem na dřevní produkci. Takto popsaná možnost konfliktů mezi soukromými vlastníky lesů a veřejnými zájmy vyžaduje opatření lesnické politiky, která by je minimalizovala. Možnosti 
k tomu se rýsují vždy, když uspokojování nezbytných veřejných zájmů je zajištěno potřebnými opatřeními realizovanými v lese a současně jsou vlastníkovi uhrazeny všechny finanční náklady s tím spojené.
 Tato strategie řešení konfliktů je v souladu se zněním ústavy týkajícím se vlastnických práv a jejich omezení ve veřejném zájmu, podmíněných náhradou vzniklé újmy. Je však potřeba stanovit hranici mezi omezením vlastnických práv, které jako sociální vazba by mělo být vlastníkovi uhrazeno ( s přihlédnutím k shora uvedenému požadavku odborného obhospodařování lesů) a mezi ostatními omezeními, u kterých nevzniká povinnost úhrady vlastnické újmy. Je třeba mít na paměti tuto zásadu: omezení procesů v lese, které by mohly nepříznivě působit na blahodárné působení lesa se počítají k sociální vazbě vlastnictví. Omezení procesů v lese 
s cílem získat výhody pro veřejnost a umožňují prosadit konkurenční využití pozemkového vlastnictví veřejností nebo třetími osobami, představují zásah do vlastnických práv, který můžeme označit jako částečné vyvlastnění, které zakládá právní povinnost úhrady vzniklé újmy.
 Jak již bylo dříve uvedeno, článek 11 Listiny základních lidských práv a svobod mimo jiné stanoví: “Vyvlastnění nebo nucené omezení vlastnického práva je možné ve veřejném zájmu, a to na základě zákona a za náhradu".
 Řešení konfliktů, které pracuje s finančním vyrovnáním, musí vycházet ze stanovení přiměřené výše tohoto odškodnění. Tím je opětně vyslovena otázka oceňování ochranných a rekreačních funkcí lesa. Těžkosti s tím spojené jsou uvedeny v části, která se zabývá oceňováním mimoprodukčních funkcí lesa. O to je potřebnější nalézt jasné vymezení obsahu těchto ocenění, které by bylo vodítkem pro vyčíslení újmy způsobené plněním funkčního poslání lesa. Nießlein opíraje se o způsoby zkoumání odvozené pomocí vědecké hospodářské teorie, vytvořil schéma, které rozlišuje:
1)	externí účinky (efekty) obhospodařování lesa - to jsou ty, které formou ochranných a rekreačních účinků positivně působí na třetí osoby,
2)	uvažované (reflektované) účinky - jsou ochranné a rekreační účinky lesa, které jsou reakcí na potenciální veřejné zájmy a které ovlivňují náklady na produkci dřevní hmoty, 
3)	interní účinky - jsou to účinky mimoprodukčních funkcí lesa, které přicházejí k dobru vlastníka lesa 
a představují tedy složky zvyšující hodnotu jeho majetku.
 Externí účinky jsou měřitelné ve své působnosti mimo produkční proces, s tím jsou spojeny již dříve popsané problémy, které vznikají z toho, že kladné krajinotvorné a zdravotní účinky ochranných a rekreačních funkcí nejsou v peněžních jednotkách vyjádřitelné.
 Uvažované efekty jsou měřitelné při sledování procesu produkce dřeva. Toto ovlivnění se týká ekonomických procesů, může být vyčísleno finančně, k čemuž slouží bezprostřední účetní nebo vykalkulované údaje. Tyto uvažované účinky ev. jim odpovídající peněžní částky jsou předmětem právní náhrady vzniklé újmy.
 S interními efekty související hodnotové představy mohou mít význam tehdy, když při stanovení majetkové hodnoty uvažujeme nejen hledisko výrobně hospodářské, nýbrž hledisko širší, plně zahrnující všechny ekonomické aspekty.
 Je však třeba vzít v úvahu, že dříve uváděné rovné postavení podnikatelských cílů ve státních lesích 
a obecních lesích nemůže být bráno jako všeobecně platné. Jestliže se společenstevní lesy, zvláště pak lesy obecní, v mnohých oblastech svých podnikatelských záměrů ztotožňují se státními lesy - což se odráží např. 
v ustanoveních lesního zákona - , přesto musí být ústavně právně zajištěn rozhodovací prostor obcí při stanovení jejich podnikatelských záměrů. Že obce budou vyžadovat zohlednění svých základních vlastnických práv na hospodářsky využitelné části majetku, a při určitých omezeních obhospodařování lesů budou uplatňovat nárok na peněžní náhradu vlastnické újmy jimi způsobené, vyplývá z uvedeného znění Listiny lidských práv a svobod, která je součástí ústavy České republiky.
12.2	Zachování lesů x odlesňování
 Zejména mimoprodukční funkce lesa, ale také požadavky na zásobování dřevní surovinou podmiňují existenci eminentního zájmu na zachování lesů. Četné statistické údaje ukazují, že plocha lesů v České republice vzrůstá. V období od roku 1960 do roku 2000 vzrostla výměra lesů o 63 tisíc ha tj. 2,45%. Dlouhodobý nárůst výměry lesní půdy se v posledních letech značně zpomaluje a lze zaznamenat jen nevýznamné kolísání její rozlohy.
 Při podrobném rozboru pohybu výměry lesů vidíme, že v oblastech s větší hustotou obyvatelstva dochází 
k úbytkům lesů, a v oblastech s malou hustotou, zejména v pohraničních oblastech, se výměra lesů zvětšuje. Toto zjištění se kryje s poznáním z praxe, podle kterého v okolí velkých měst dochází ke konfliktům o les 
a jeho zachování, přičemž právě zde musí často les ustoupit jiným způsobům využití pozemků.
 Při dalším zkoumání struktur konfliktů je možné zjistit, že důvody vedoucí k odlesňování jsou v převážné většině spojeny s realizací veřejných nebo na veřejných zájmech založených záměrech. Zachování lesů 
v oblastech s vysokou hustotou obyvatelstva není tudíž žádným konfliktem mezi veřejným blahem na straně jedné a zájmy soukromých vlastníků na straně druhé, ale spočívá v převážné většině v konkurenci různých veřejných zájmů, mezi něž patří i zájem na zachování lesů. Odstranění konfliktů není tudíž možné pomocí finančních náhrad (odškodnění), nýbrž se musí dát přednost jednomu nebo druhému veřejnému zájmu, pokud není nalezena třetí cesta pomocí zprostředkujícího, kompromisního řešení. Tlak na nějaké ano/ne řešení v oblasti veřejného zájmu neulehčuje přirozeně objasnění konfliktu. O to větší význam má co možná objektivní vyjasnění rozličných existujících zájmových posic.
 Že je nemožné dokázat vědeckými ekologicko - ekonomickými úvahami číselného výsledku, je jasné už 
z předchozích pojednání. Není totiž možno vyjádřit ve stejných jednotkách hodnotu zachování lesa a nutnost vybudování silničního obchvatu kolem města (snížení hladiny hluku, nebezpečí havárií, úsporu času a pod.). Nemůže být nikdy dosaženo odpovídajícího řešení problému prostřednictvím srovnání slovního popisu veřejného požadavku a vyčíslení hodnoty lesa, byť odpovídající daným podmínkám. Je tedy nutné vzít v úvahu ještě jiná oceňovací hlediska. V úvahu zvláště přichází ocenění pomocí stupnice priorit. Pokusíme-li se seřadit důvody pro zachování lesa s hlediska lesního hospodářství, ekologického a rekreačního podle jejich důležitosti, a stejným způsobem důvody pro odlesnění podle hledisek národohospodářských, společenskopolitických 
a územně plánovacích, může toto srovnání napomoci rozhodování. Mají-li argumenty pro zachování lesa na daném stanovišti větší váhu, než argumenty pro prosazení veřejného záměru, je to důležitý důkaz pro rozhodnutí k dobru zachování lesa. Totéž platí také v opačném případě.
 Uvažování pomocí tohoto seřazení podle důležitosti má ještě jeden význam: nejvyšší místa tohoto řazení signalizují - přirozeně s jistými výhradami - absolutně trvalé požadavky. Tím je například vyjádřen aspekt 
v oblasti zachování lesa, ale také hlediska ve velké oblasti politiky ochrany přírody a ekologie, která ve strategii zmenšování konfliktů nabývají velkého významu a mohou být přírodovědecky dále rozvíjena. To umožňuje jednoznačné definování mezních hodnot, které musí v každém případě brát na zřetel existující zásadní požadavky a pomoci nalézt řešení bez kompromisů.
 Jestliže se zabýváme argumenty, které hovoří ve prospěch zachování lesa, tak je potřebné oddělit místně specifické a místně neutrální funkce lesa. K místně specifickým funkcím lesa počítáme např. ochranu proti větru nebo proti hluku určité lesní části, ochranné protierozní působení určitého lesního porostu nebo působení lesa na vyrovnávání mikroklimatických podmínek v bezprostředním sídlišti. Místně neutrální funkce lesa nelze naproti tomu bezprostředně a výlučně přiřknout určité lesní části, myslí se tím rekreační působení zalesněné krajiny, makroklimatické působení lesů, vliv lesa na hospodaření s vodou a j. Zpravidla nacházíme ve stupnici priorit tyto neutrální funkce lesa zcela dole. Protože funkce lesa tohoto druhu nebudou v případě odlesnění zcela narušeny, nýbrž jejich narušení se bude týkat pouze určitého okruhu, může být případně vyrovnáno funkčně rovnocenným zalesněním nelesní půdy.
 Podobné rozdělení může napomoci při řešení rozdílných, vzájemně si konkurujících požadavků na využití pozemků. Přitom máme rozlišovat:
-	nadregionálně působící veřejná zařízení,
-	místně specifická veřejná zařízení,
-	místně specifická soukromá zařízení,
-	stanovištně neutrální zařízení.
 K nadregionálně působícím veřejným zařízením počítáme například trasy dálnic, rychlodrah, letišť a jim pod. Místně specifická zařízení jsou ta, která zcela zvláštního důvodu mohou být zřízena na vyhlédnutém místě a ne někde jinde ( např. termální lázně v bezprostřední blízkosti pramene minerální vody). Stanovištně neutrální zařízení naproti tomu mohou být s podobnou efektivitou zřízena na jiném místě mimo les a to případně 
i s vyššími náklady. Je vidět, že takové roztřídění záměrů na odlesnění je spojeno s ohodnocením na přednostní 
a nepřednostní.
 Tyto obtíže při objektivní analýze konfliktu jsou spojeny s tím, že neexistuje žádná obecná norma pro podíl lesa v krajině. Existují sice přírodovědné a společenskovědní poznatky o tom, jaké procento zalesnění určitého typu krajiny nebo bezprostředního lidského osídlení stačí, nebo mají nedostatek lesů. Proto se nemůže uchování lesů orientovat nějakými stanovenými hodnotami. Musíme lesnatost z největší části chápat jako historicky vzniklou prostorovou strukturu, která má svůj počátek také spojen s existencí obyvatelstva. Proto pohraniční oblasti mají největší lesnatost a nejmenší pak okolí Prahy a zemědělsky nejproduktivnější oblasti. Údaje 
o stávající nebo žádoucí lesnatosti mohou sloužit jako hledisko pro rozhodování tehdy, jestliže je při porovnávání s ostatními možnostmi využití pozemků samotným obyvatelstvem upřednostňováno.
12.3	Lesní hospodářství x ochrana přírody
 Významné konflikty mezi lesním hospodářstvím a ochranou přírody vznikají na jedné straně z důvodů zalesňování nelesních půd a na druhé straně z rozdílných názorů na způsoby obhospodařování lesa. Při zamýšleném zalesňování nelesních půd jsou často uváděna jako protikladná hlediska rekreačních účinků krajiny a s tím spojené požadavky turistického ruchu, často je to také ochrana biotopu ( např. vlhkých biotopů). Při rozdílných názorech na způsoby obhospodařování jsou používány námitky, buď ekologické, a nebo vzhledově estetické. Existuje málo nebo nejsou žádné protikladné názory mezi lesním hospodářstvím 
a ochranou přírody v otázkách přeměny lesů (odlesňování), ale také zpřístupnění lesů. Ochrana přírody naříká na rozsáhlé zpřístupňování lesů jen tehdy, když s tím je spojeno zřejmé zatížení krajiny nepříznivými vlivy.
 Když rozebíráme diskusi o zalesňování nelesních půd, tak zjišťujeme, že proti tomuto opatření mohou hovořit rozličné důvody: životní podmínky místního obyvatelstva ( když by 90 % lesnatost způsobila nepříznivou změnu klimatu v hluboce zaříznutém údolí), životní podmínky jednotlivců ( když by byl obydlený prostor sousedním zalesněním opticky a klimaticky zúžen), ohledy na turistický ruch ( jestliže se ztrátou volných ploch v silně zalesněné krajině domněle či skutečně snižuje atraktivita krajiny pro hosty), objektivní vhodnost pro rekreaci 
(jestliže by se např. zalesněním ztratily atraktivní výhledy nebo svahy pro lyžařské sporty), subjektivní vhodnost pro rekreaci (jestliže by se lidé domnívali, že by se jim více líbila méně zalesněná krajina). Z tohoto výčtu je patrno, že odpor proti zalesňování nelesních půd může vycházet od tří společensko politických skupin, zejména
a)	od dotčeného obyvatelstva,
b)	od podnikatelských kruhů, zabývajících se turismem,
c)	od vlastních rekreantů.
 Tato diferenciace je důležitá pro posouzení zalesňovacího záměru, protože nejen umožňuje rozmanité cesty ke snížení jeho konfliktovosti ( např. cestou finančního vyrovnání ), ale protože musí být posouzena i závažnost připomínek, když se v jednom případě jedná o životní podmínky obyvatelstva, a v jiném případě o subjektivní, vzhledově estetická hodnocení se strany turistů. Je třeba vyzvednout tu skutečnost, že se strany ekologie - když upustíme od několika případů žádoucí ochrany biotopů - nemůže být vzneseno žádných námitek proti zalesňování, poněvadž les zpravidla představuje ekologicky cennější část krajiny, než každý jiný druh volné plochy.
 Argumenty, které naproti tomu hovoří ve prospěch záměru zalesnění nelesních půd přicházejí téměř výlučně 
z provozně hospodářské oblasti. Zalesnění bude vlastníkem provedeno tehdy, když jeho ekonomické úvahy se ubírají tímto směrem. Tuto souvislost je třeba považovat při posuzování zalesňovacího záměru za předem danou. Nevedlo by k cíli, kdyby se schvalující úřad pokoušel rozhodovat podle vlastních představ proti platným hospodářským souvislostem. Hospodařit musí vlastník pozemků a pouze jeho posouzení ekonomických předností a nepříznivých důsledků může být provozně hospodářsky odpovídající (to se samozřejmě nevztahuje na zřejmě chybná rozhodnutí nebo zřejmé chybné provozně hospodářské procesy).
 Konfliktní oblast v obhospodařování lesů představují opatření jako je stavba cest, volba druhů dřevin, provádění těžeb ( holá seč ) a používání chemikálií, která vyvolávají odpor ochrany přírody. Ve všech těchto případech jsou námitky ochrany přírody podloženy ekologickými a nebo vzhledově estetickými argumenty. Ne zřídka slýcháme rovněž emocionální zdůvodnění, které by mohlo být předmětem odborné analýzy ( například se často protestuje proti výsadbě introdukovaných dřevin s tím, že se jedná právě o cizí dřeviny, které jsou ve středoevropské krajině nežádoucí -jako by se nevědělo, že bychom dnes v Evropě nemohli jíst brambory, kdyby tato rostlina nebyla do Evropy v 16. století dovezena z Ameriky ).
 Na příkladu stavby lesních cest můžeme tuto problematiku ještě dále sledovat. Z ekologického hlediska je často poukazováno na požadavky ochrany biotopu a na násilné rozdělení životního prostoru. Při zkoumání 
a diskusích na místě se ale ukazuje, že uváděná fakta nemohou být konkretizována. Přírodní biotopy podél lesních cest působením okrajového efektu spíše nabývají na hodnotě. Živočichové, kteří nemohou překonat prostor lesní cesty, jsou zpravidla málo pohybliví a obývají malá, ohraničená stanoviště. Představitelné jsou ale nepříznivé důsledky na vodohospodářské poměry a na stabilitu půd. Tomu se předchází nikoliv na základě stanoviska ochrany přírody, ale na základě požadavků odborného obhospodařování lesů a odborně prováděné projekce a stavby lesních cest. Právě ochranou přírody požadovaná stupňovitost porostní skladby, zvyšující efekt lesních okrajů, a požadovaná různorodost životních podmínek pro rostliny a živočichy hovoří ve prospěch porušení zapojených lesních porostů, ke kterému dochází i při výstavbě lesních cest, a tím i k zvětšení délek lesních okrajů a zlepšení podmínek pro vznik biodiverzity. Totéž platí pro využití lesních cest pro rekreační účely. Přitom působí účinek zpřístupnění rovněž velmi pozitivně. Stejně účinek oslunění a osvětlení vycházející 
z tras cest kladným způsobem ovlivňuje jejich rekreační využití, zejména za vlhkého a dusného počasí. Toto rekreační využití se stává skutečně významným protikladem vzhledově estetického narušení krajiny, ke kterému výstavbou cest může dojít. Narušení krajiny ale vnímají rekreanti, využívající les, nýbrž osoby, které pobývají mimo les nebo na protisvahu. Ve skutečnosti dochází k tomuto narušení krajiny při stavbě cesty nebo 
v nejbližších letech po jejím ukončení, nebo lesní cesty se brzy samy zatravní a lesní porosty je tak zakryjí, že nezůstane žádné vzhledové a estetické narušení krajiny, které by stálo za řeč. Vliv staveb lesních cest na estetiku krajiny je možno srovnávat s vlivy různých forem výstaveb v ostatních oblastech lidského života, způsobených dnešním lidstvem.
 Z formálního hlediska jsou konflikty mezi lesním hospodářstvím a ochranou přírody, například v záležitosti záměru zalesnit určitý nelesní pozemek , předmětem úředního šetření a rozhodnutí, protože záměry tohoto druhu podléhají schválení ze zákona. Rozdílné názory na obhospodařování lesů jsou šířeny informačními prostředky (publicisticky, prostředky spolkové politiky), protože v úvahu přicházející opatření se buď převážně vymykají úřednímu usměrňování a nebo probíhají podle formálních požadavků, daných lesním zákonodárstvím a tím podléhají v prvé řadě posouzení podle lesnického hlediska, nikoliv podle hlediska ochrany přírody. Právě pro svůj informativní charakter jsou tyto názorové střety často prosazovány pomocí intenzívní kampaně, která není úměrná závažnosti skutečného konfliktu. Strategii snižování konfliktů mohou představovat se strany lesního hospodářství určité ústupky při obhospodařování lesů, které nepředstavují významné hospodářské zátěže, ale znatelně se projevují v působení na ekologii a tvorbu krajiny (např. utváření porostních okrajů, měkké vedení okrajových linií na plochách nově zalesněných, pomístní příměs listnáčů při zakládání výsadeb jehličnatých dřevin).
 Podobnou strategii můžeme použít i v případě konfliktu při výstavbě lesních cest. Z dotazníkové akce mezi návštěvníky lesů ve dvou silně turisticky frekventovaných oblastech NSR - Würtenbersku - Badensku a Rýnsku-Vestfálsku ( v jedné z těchto oblastí, v severní části Černého lesa byla výstavba lesních cest podrobena silné kritice se strany ochrany přírody) vyplynulo, že kritizující a odsuzující zastánci ochrany přírody nemají mezi sebou většinu rekreantů. Jestliže není taková většina mezi obyvatelstvem přesně zjistitelná a spokojení návštěvníci tvoří přibližně stejně velkou část, pak nevzniká žádný důvod změnit plán a provádění výstavby cesty. Toto zjištění může být zevšeobecněno, protože stejné výsledky přinesla dotazníková akce mezi městským obyvatelstvem v Rakousku (tedy žádná dotazníková akce v cílových rekreačních oblastech, nýbrž v oblastech 
v místech bydliště). Z dotazníkových akcí také vyplynulo, že spokojenost obyvatel s výstavbou lesních cest zvyšuje a tím i potenciální konfliktnost snižuje zohledňování ekologických požadavků podle lesního práva 
a v zájmu lesního hospodářství.
 Potenciální konfliktní oblast mezi lesním hospodářstvím nemůže být řešena bez výrazného poukazu na to, že lesní hospodářství a ochrana přírody jsou ve velké míře v souladu a vzájemně se v argumentaci i v činnosti podporují.
12.4	Myslivost x lesní hospodářství
 Vývoj zdravotního stavu lesů dává vážné důvody k obavám o jejich existenci, zejména budoucí. Výše nahodilých těžeb, rozsah a frekvence kalamit negativně ovlivňují řádné obhospodařování lesů. Ohrožení lesů má své vnější a vnitřní příčiny. Z vnějších příčin jsou to zejména:
-	antropické imise a kyselé srážky
-	změny klimatu.
 Jejich působení je možno ovlivnit lesním hospodařením jen velmi málo a nepřímo. Je však možno zvýšit schopnost lesních porostů odolávat této zátěži těmito způsoby:
-	úpravou druhové a prostorové skladby lesů na skladbu blízkou přírodě,
-	vhodnými způsoby hospodaření.
 Z vnitřních příčin to jsou:
-	nevhodná druhová skladba lesů
-	nešetrné způsoby hospodaření a s nimi spojené narušení prostorové skladby lesa
-	škody zvěří.
 Přesto, že škody zvěří jsou pouze jedním z činitelů, mají v řešení celého problému klíčové postavení. Výrazně totiž ovlivňují a mnohde přímo limitují možnost nápravy a to:
-	zvýšení ekologické stability lesů zvýšením podílu zpevňujících a melioračních dřevin
-	zjemnění hospodářských způsobů
-	využití vyššího podílu přirozené obnovy lesních dřevin
-	vytvoření smíšených, věkově a výškově diferencovaných porostů.
 Nezanedbatelným důsledkem škod zvěří je i výrazně negativní vliv na ekonomické výsledky hospodaření
 v lesích. Jejich rozsah a dopad nebyl dosud nikdy komplexně vyčíslen. Je však možno vyjmenovat druhy vlivů škod zvěří na stav lesů:
-	snížení mechanické stability lesních porostů v důsledku ohryzu a loupání
-	zvýšení dispozice poškozených stromů a lesních porostů vůči druhotným škůdcům a imisím
-	znehodnocení dřeva v důsledku mechanického poškození kmenů ohryzem a loupáním s následným výskytem hnilob
-	ztráty na přírůstu ( prodloužením doby pro zajištění kultur, snížením zakmenění, snížením vitality postižených porostů)
-	kvalitativní ztráty na dřevní produkci
-	provozní vícenáklady v poškozených porostech (zvýšeným úhynem kultur a následným vylepšováním, prodloužením doby ošetřování a ochrany kultur, snížením podílu přirozené obnovy, opatřeními v prevenci 
a ochraně proti škodám zvěří)
-	zvýšení rizika zániku lesa v imisních oblastech ( ztížením až znemožněním obnovy lesa)
-	snížení druhové a genetické diverzity lesa
-	zhoršené plnění některých mimoprodukčních funkcí lesa.
 Celkové roční ztráty působené zvěří lze při velké opatrnosti odhadnout na 800 milionů Kč (Henžlík ÚHÚL 1995)
 Podle § 32 zákona o lesích č. 289/1996 Sb. jsou vlastníci lesů, uživatelé honiteb a orgány státní správy lesů povinni dbát, aby lesní porosty nebyly nepřiměřeně poškozovány zvěří. Tento zákon však v § 62 přinesl doplnění zákona o myslivosti č.23/1962 Sb. ve znění pozdějších předpisů a to:
1. V § 16 se za odstavec 2 vložil nový odstavec 3 tohoto znění:
 " Ve smlouvě o nájmu honitby musí být stanovena přiměřená opatření k zabránění škodám zvěří a určeno, kdo je provede".
2. V § 29 odstavec 1 se za první větu vkládá tato věta: " Nelze-li škody působené zvěří snížit technicky přiměřenými a ekonomicky únosnými způsoby, může uložit okresní úřad na návrh vlastníka honitby nebo orgánu státní správy lesů snížení stavu zvěře, popřípadě zrušení chovu toho druhu zvěře, který škody působí ". Uvedená ustanovení zákona o lesích doplňuje § 5 vyhlášky MZe č.101/1996 Sb., kterou se stanoví podrobnosti o opatřeních k ochraně lesa takto:
 K omezení škod působených zvěří provádí vlastník lesa následující preventivní opatření:
a)	sleduje a eviduje škody působené zvěří na lesních porostech,
b)	u lesních majetků o výměře nad 50 ha sleduje působení zvěře na nálety, nárosty a kultury pomocí kontrolních a srovnávacích ploch v počtu nejméně 1 plocha (oplocenka) na 500 ha,
c)	sleduje společně s uživatelem honitby početní stavy zvěře,
d)	 využívá pomocných dřevin ke zvýšení úživnosti honitby,
e)	navrhuje orgánu státní správy lesů snížení stavu zvěře nebo zrušení chovu toho druhu zvěře, který působí neúměrně vysoké škody,
f)	ochraňuje ohrožené lesní porosty proti okusu, loupání a zimnímu ohryzu kůry v rozsahu nejméně 1 % výměry lesa vlastníka v honitbě.
 Způsob, rozsah a umístění ochranných opatření ochranných opatření uvedených v odstavci 1, písmeno d) a f) určuje vlastník lesa obvykle na základě projednání s uživatelem honitby, pokud smlouva o nájmu honitby nestanoví jinak.
 Opatření uvedená v odstavci 1 se považují za přiměřená.
 Cílové řešení konfliktu mezi lesním hospodářstvím spočívá v dosažení vyváženého stavu mezi stavem lesa, hospodářskými záměry vlastníků či uživatelů lesa a stavy zvěře, zejména spárkaté. Není pochyb o tom, že:
-	zvěř je součástí lesních ekosystémů,
-	je-li stav lesa narušen, přírodě vzdálen, musí se přizpůsobit i četnost populace zvěře, aby bylo možné ozdravení lesa a tím i zlepšení podmínek pro zvěř.
 Z uvedeného vyplývá nezbytnost a neodkladnost přijetí celého komplexu opatření v oblasti lesního hospodaření i v oblasti myslivosti. Jde v podstatě o:
-	regulaci stavů zvěře,
-	ochranu proti škodám zvěří a
-	zvýšenou péči o zvěř a její prostředí.
 V našem právním pořádku je všeobecně uznávaným a legislativně zakotveným právem právo na náhradu újmy vzniklé v důsledku činnosti či uplatnění zájmu jiného subjektu. Přitom ji hradí ten, jehož zájem nebo prospěch újmu způsobil. Tím je v obecné poloze vymezen rámec pro státní správu, lesní hospodářství a provozovatele myslivosti (nájemce honitby).
 V praxi však existuje řada nedořešených problémů. Jedním z nich je objektivnost stanovení stavů zvěře, hlavně v technickém provedení sčítání jarních kmenových stavů zvěře a jeho přesnosti (snahy
o podhodnocování s cílem zašetřit zvěř a udržet atraktivitu honitby)
 Přiměřenost opatření k ochraně porostů proti škodám zvěří je stanovena vyhláškou MZe č. 101/1996 Sb. Je však neudržitelný stav, při kterém náklady na ochranu proti škodám zvěří překračují částku, kterou vlastník či nájemce honebního pozemku získá od uživatele honitby (v současnosti tyto náklady dosahují běžně desateronásobku částky získané pronájmem honitby).
 Nedořešeným problémem zůstává definování únosnosti škod působených zvěří a tomu odpovídajících ekologicky únosných stavů zvěře. Kritéria ekologické únosnosti musí být jasná a jednoduchá a musí vytvářet prostor pro řádné lesnické hospodaření, především pro včasnou a úspěšnou obnovu všech dřevin obnovního cíle, pro včasné zajištění kultur a nárostů, pro zdárnou výchovu ke zpevnění porostů, dosažení žádoucí druhové a prostorové výstavby a kvality porostů (tzn., že výchova nesmí být ve vleku asanace škod způsobených zvěří). Toho všeho se musí dosáhnout při ekonomicky přiměřených nákladech ne ochranu.
 Do doby exaktního stanovení ekologicky únosných škod doporučuje resort lesního hospodářství MZe následující kritéria:
- loupáním a ohryzem - nepřesáhne-li jeho výše ročních škod bez uplatnění ochranných opatření v porostech:
do 50 let věku 10 % během 10 let (1 % ročně)
nad 50 let věku 5 % během 10 let (O,5 % ročně)
- okusem a vytloukáním - nepřesáhne-li jeho výše bez ochrany u sm bez ochrany, nebo při použití repelentů 
u ostatních dřevin 20 % ročně (čerstvý okus), přičemž ztráta způsobená zvěří na kultuře nesmí přesáhnout 2 % ročně, nejvýše však 10 % za dobu potřebnou k jejímu zajištění. Sleduje se pro jednotlivé hlavní i přimíšené dřeviny, přičemž nesmí okusem dojít k selektivnímu potlačování cílových přimíšených dřevin. Poškození nesmí 
v porostu (porostní skupině) překračovat uvedené hodnoty v ohniscích větších jak 5 arů.
 Za ekologicky únosné lze v rámci honitby považovat takové stavy zvěře, které nepůsobí překročení ekologicky únosné výše škod na:
- více než 10 % nezajištěných kultur nebo přirozené obnovy
- více než 0,1 % výměry lesa při poškozování ohryzem a loupáním.
 Výše uvedená kritéria ekologicky únosných škod a stavů zvěře nelze považovat za limitní pro uplatnění náhrad za škody působené zvěří. Vliv škod působených zvěří při obnově porostů je třeba prověřovat pomocí systému kontrolních a srovnávacích oplocenek.
 Opatření pro zlepšení prostředí pro zvěř jsou v zájmu všech subjektů (vlastníků pozemků, myslivců i státu). Jde o zvyšování podílu měkkých listnatých dřevin, atraktivních pro zvěř, které je i v zájmu zvyšování biodiverzity lesa. Jejich zimní stínání v tříletých intervalech a využívání výmladnosti vytváří vysoký podíl mladého, pro okus atraktivního dřeva.
 Dalším opatřením je výsadba, šetření a ochrana plodonosných dřevin, které vedle zvyšování úživnosti honitby mohou mít i funkci produkční a estetickou.
 Je tu i možnost využití zemědělských pozemků, které jsou s hlediska intenzívní zemědělské výroby nevhodné.
 Ke snižování škod zvěří je žádoucí využívat zimovací obůrky. Přes nákladnost jejich zřizování jsou při správném provozu přínosem ve snížení škod zvěří a nákladů na ochranu lesa.
 Intenzívní ochrana lesa proti škodám zvěří považovaná často za rozhodující způsob jak škodám čelit, musí být opatřením dočasným a doplňkovým.
 Z nastíněné problematiky konfliktu mezi lesním hospodářstvím a myslivostí vyplývá, že subjekty jichž se týká, mají k dispozici ještě řadu dosud ne zcela využitých možností. Je třeba, v zájmu všech zúčastněných stran nalézt vstřícný přístup a vyřešit tento závažný problém, na němž závisí trvalá existence lesních ekosystémů.
13.	Postavení lesního hospodářství v ekonomice státu
 Lesnictví se svými charakteristickými zvláštnostmi výrazně odlišuje od ostatních odvětví národního hospodářství. Jeho hlavním úkolem není pouze produkce dřeva, ale především péče o lesy, jako základní složku životního prostředí. Na produkci dřevní suroviny pak navazují odvětví průmyslu zpracování dřeva.
 V odvětví lesního hospodářství se tvorba hrubého domácího produktu (HDP) v roce 2000 oproti roku 1989 zvýšila více než dvakrát, ale podíl lesního hospodářství na celkovém HDP poklesl z 0,9% v roce 1989 na 0,6% 
v roce 2000. Hrubý domácí produkt představuje souhrn hodnot přidaných zpracováním ve všech odvětvích činnosti považovaných v systému národního hospodářství za produktivní (včetně tržních i netržních služeb). Vypočítává se ve dvou verzích:
a)	v tržních cenách
b)	v cenách nákladů na výrobní faktory .
Oba způsoby se od sebe liší v zahrnování daní a subvencí.
 Nezanedbatelným činitelem výše HDP jsou kromě výše produkce cenové vlivy. Pozitivním rysem ekonomického vývoje lesního hospodářství je pokles průměrných počtů pracovníků. V roce 1989 bylo zaměstnáno v tomto odvětví 58 600 pracovníků tj. 1,1% všech pracovníků v národním hospodářství a v roce 2000 32 300pracovníků tj. 0,7% celkového počtu.
 Negativním rysem současného vývoje odvětví je snižující se úroveň investic, které z 0,6 % celkového objemu investic v národním hospodářství v roce 1989, v roce 2000 poklesla na 0,3%..
13.1	Ekonomická politika lesního hospodářství
 Ekonomická politika, jako každá politika má na jedné straně svou filosofii, a na druhé straně koncepční 
a operativní ekonomickou praxi. Základním problémem je racionálnost cílů a způsobů obhospodařování lesů. Tradičně velmi intenzívní středoevropské lesní hospodářství se vyznačuje relativně vysokou hodnotou vstupů do produkčního procesu (spotřeba živé lidské práce, hmotných a energetických zdrojů). Historické kořeny zasahují do druhé poloviny 18. století, kdy v důsledku negativních vlivů vývoje hospodářského využití lesů (neřízená těžba, výroba dřevěného uhlí, rozvoj hutí a skláren, pastva dobytka, výmladkové lesy a pod.) vedlo 
k hrozícímu nedostatku dříví. To vyžadovalo rekonstrukci prořídlých lesních porostů a zalesnění holin v době co nejkratší, než by mohla zajistit příroda vlastními silami. Systematická umělá obnova s využitím levné pracovní síly nahradila obnovu přirozenou. Přitom existoval odbyt veškeré dřevní hmoty v bezprostřední blízkosti lesů, a to i pro slabé sortimenty (tyčky a tyče), které byly nepostradatelné pro tehdejší selské hospodářství.
 Současné víceúčelové pojetí lesů vyrůstá z poznání, že les je významnou složkou životního prostředí a kromě produkčních funkcí plní i funkce mimoprodukční. Z toho vyplývá i obava o jeho existenci v budoucnu. Ta je podložena vážným poškozováním a rozpadem lesních ekosystémů v oblastech s intenzívním působením imisí, gradacemi stavu škodlivého hmyzu a fytopatologických činitelů, (vedoucím velmi často k odumírání některých dřevin a i ke kalamitám), rozsáhlým a chronickým poškozováním lesů zvěří, a v poslední době i abiotickými vlivy (sucho, sníh, vítr, námraza a ledovka), jejichž působení se zvyšuje synergismem. Odezvou na tyto jevy jsou snahy nalézt opatření, která zvýší ekologickou stabilitu lesních ekosystémů.
 Současně dochází k podstatnému zvýšení zájmu veřejnosti o rozsah a kvalitu vlastníkovy péče o les. 
K praktickému uskutečňování víceúčelového pojetí obhospodařování lesa, však nestačí pouze pochopení jeho významu a možné ohrožení jeho existence. Často opakovaná výzva, aby cílem hospodaření v lesích nebyla produkce dřevní hmoty, ale plnění všech funkcí lesa, zůstane pouze proklamací, pokud nebudou pro základní rozhodnutí o hospodaření v lesích (hospodářskou úpravu, pěstební a těžební výkony) konkretizovány alespoň nejdůležitější rozdíly mezi krajními variantami "jen produkce dřeva" a "všechny funkce lesa". Totéž platí 
o zvýšení ekologické stability lesních ekosystémů.
 Způsob obhospodařování lesů je podmíněn podnikatelským záměrem vlastníka, který je projevem jeho vůle. Podnikatelská vůle majitele se nemůže v lesním hospodářství uplatnit v takové míře jako v jiných oblastech podnikání. Není to pouze důsledkem legislativních opatření, jak je to někdy chápáno, ale v prvé řadě důsledek dlouhodobosti růstových procesů v lese a jejich závislosti na přírodních činitelích.
 Dlouhá produkční doba způsobuje, že na objektivní poznatky vlivu změn ve způsobu a úrovni hospodaření je třeba relativně dlouho čekat. Stejně tak je obtížné stanovit optimální způsob a dobu korekce opatření, a může se stát, že k ní dojde buď brzy, a nebo pozdě. Pružnost obhospodařování je rovněž významně omezena. 
Rozhodne-li vlastník o změně druhové skladby svých lesů, pak realizace tohoto záměru v jednotlivém porostu může trvat několik desítiletí a v rámci celého lesního majetku déle než činí doba obmýtní.
 Provozní a obchodní přizpůsobivost technickým požadavkům na produkci dříví je menší, než je u produkce nejblíže příbuzného odvětví - zemědělství. Zejména může dojít k tomu, že vlivem dlouhé produkční doby 
a technického pokroku, původní produkční a mimoprodukční záměr ztrácí svůj efekt. To lze ilustrovat na příkladu dubových porostů, založených v cizině před více jak 100 lety pro produkci loďařských výřezů, které dosahují své produkční zralosti v době, kdy se dřevo ke stavbě lodí nepoužívá. Stejně obtížné je stanovit způsoby zpracování dřeva v budoucnosti, a v závislosti na tom i požadavky na cílovou kvalitu dřeva. Převládne-li chemický způsob zpracování dřevní suroviny, pak dodatečné vklady lidské práce potřebné na produkci kvalitní dřevní suroviny se stanou neefektivními.
 Dalším omezením vůle vlastníka je skutečnost, že obhospodařování lesa nemůže být zastaveno v obdobích nízkých cen dřeva a jeho nedostatečného odbytu.
 Přes velký význam soukromých podnikatelských záměrů musí být obhospodařování lesů do jisté míry ovlivňováno společností. Vlastník musí prakticky respektovat zásadu, že vlastnictví zavazuje k takovému užívání, které v zákonné míře slouží i blahu veřejnosti. Povinnost respektovat sociální funkce lesa nesmí zbavovat vlastníka práva majetkové dispozice. Vlastník musí mít právo formulovat a realizovat své vlastní cíle, právě tak jako svobodu při volbě prostředků k jejich dosažení.
 Jakékoliv fiskální zvýhodnění některé vlastnické kategorie, tj. zvýhodnění jejího vztahu ke státnímu rozpočtu 
(v oblasti přímých a nepřímých daní, poplatků, investičních a provozních dotací, v sociálního a zdravotního zabezpečení), ohrožuje ekonomiku lesních majetků ostatních vlastníků. Zvýhodnění umožňuje přijímat horší cenové nabídky při prodeji dřeva, při pořizování lesnické mechanizace a ostatního lesnického materiálu, stejně jako vyšší mzdové požadavky. To vede postupně k deformaci cenové hladiny, protože rovnocenné postavení jednotlivých kategorií vlastníků na trhu dříví, pracovních sil a ostatních vstupů do lesní výroby je základní podmínkou pro plné uplatnění konkurence, jejíž pozitivní vliv na cenovou hladinu a růst produktivity práce nelze ničím nahradit. Možnost kompenzace z vnitřních zdrojů vlastníka je omezená, protože pružnost lesní výroby v přizpůsobování krátkodobým výkyvům i dlouhodobým trendům národního a světového hospodářství je 
z mnoha objektivních důvodů malá. Zhoršené konkurenční postavení znevýhodněných subjektů proto vede 
u lesních majetků s marginálními produkčními poměry až ke ztrátě výnosovosti. Funkční poslání lesů 
a charakter jejich růstových procesů nedovolují jejich ponechání ladem, ani na přechodnou dobu, 
a nevyhnutelným důsledkem je pak většinou tlak vlastníků na pomoc státu. Zdroje prostředků státního rozpočtu tvoří především daně. Z toho je zřejmé, že jak prvotní fiskální zvýhodnění, tak jím vyvolané státní subvence 
a dotace jdou na úkor daňového poplatníka.
 Na druhé straně je třeba připomenout, že zcela reálně existuje i opačné nebezpečí systémového ekonomického znevýhodnění subjektů obhospodařující lesy ve veřejném vlastnictví (státní, komunální) tím, že jim jsou legislativní cestou nebo výkonnými orgány státní moci ukládány povinnosti nebo omezení, která vyvolávají, nebo alespoň umožňují, ekonomicky neracionální chování. Toto nebezpečí má zpravidla dvě krajní podoby. Na jedné straně podobu požadavku na přednostní uspokojování tzv. veřejného zájmu v lesích, na druhé straně požadavku na nepřímou podporu soukromého sektoru např. poskytováním ekonomicky nevýhodných služeb 
a omezováním těžby a prodeje dřeva v období přesycenosti jeho trhu. První požadavek je vyloučen odmítnutím poměrně rozšířené představy, že celková přestavba společnosti by měla být využita jako příležitost ke kodifikaci takového vztahu veřejných lesů ke státu, který by státní rozpočet zavazoval k financování jejich potřeb. To vylučuje  jeden ze základních principů transformace státních lesních podniků, požadující ekonomickou stabilitu 
a nezávislost nástupnických organizací na státním rozpočtu z důvodů systémových i praktických. Základním systémovým důvodem je skutečnost, restitucemi byla obnovena početná vrstva soukromých a komunálních lesních majetků, které musí být, jako kterýkoliv jiný podnik, ziskové a tím i životaschopné. Závislostí na státním rozpočtu by ztratily své podnikatelské opodstatnění. Jedním z nejdůležitějších praktických důvodů je to, že v přechodném transformačním období s všeobecnou, a relativně hlubokou hospodářskou depresí, kdy zachování vyrovnanosti státního rozpočtu vyžaduje významná omezení státních výdajů na školství, kulturu, zdravotnictví a další nevýrobní společenské potřeby, nelze od státu spravedlivě požadovat významnější podporu lesního hospodářství.
 V současné době jde v zásadě o dva problémy:
-	rozsah a způsob zasahování státu do výkonu práv vlastníka lesa ve veřejném zájmu,
-	do jaké míry a jakým způsobem může veřejný zájem ovlivnit eventuální privatizaci lesů ve státním vlastnictví.
 Řešení prvního problému vychází z toho, že již v minulosti národohospodářský význam lesů nepřipouštěl, aby nebyly využívány k produkci, zejména dříví. Z legislativního principu závaznosti vlastnictví vyvozovaly 
a vyvozují lesní zákony požadavek, aby vlastník les řádně, tj. cílevědomě odborně obhospodařoval, usiloval při hospodaření v lese o to, aby nepoškozoval zájmy jiných vlastníků lesa a byly zachovány ostatní funkce lesa (plněny rovnoměrně a trvale) a aby byl zachován (chráněn) genofond lesních dřevin.
 Zájem na legislativním zajištění mimoprodukčních funkcí lesů vedl k vytvoření jednotné kategorizace lesů, založené na zařazení podle převažujících funkcí do jedné ze tří kategorií (lesy ochranné, lesy zvláštního určení a lesy hospodářské). Přitom se lesy ochranné dělí do tří subkategorií a lesy zvláštního určení na 11 subkategorií. Lokální význam této kategorizace je nesporný. Kromě usměrňování obhospodařování lesů, je i podkladem pro úhradu újmy vzniklé plněním omezení nebo povinností, daných zařazením lesních částí do určité kategorie. Plošné zastoupení lesů ochranných a zvláštního určení potvrzuje dávnou zkušenost, že veřejný zájem se soustřeďuje na řádné obhospodařování všech lesů, bez ohledu na jejich výnosovost a ekologické, rekreační 
a ostatní funkce. Z tohoto důvodu nemůže být obhospodařování lesů přerušeno ani v dobách cenově a odbytově nepříznivých.
 První komplexní legislativní omezení volnosti vlastníka lesů při nakládání s lesním majetkem bylo řešeno císařským patentem č. 250 z roku 1852 a od té doby je obsaženo ve všech nově vydaných lesních zákonech, naposled zákonem č. 289/95 Sb. ze dne 3. listopadu 1995. Zákonem danou povinnost řádného obhospodařování lesního majetku je třeba považovat za závazek, který sám o sobě nezakládá právo vlastníka na spoluúčast státu na jeho financování. Z analýzy výnosových poměrů v lesích na celém našem území vyplývá záporná výnosovost přibližně u poloviny výměry lesů, převážně v důsledku druhové skladby. Mezi velikosti podílu listnatých dřevin a výnosovosti je zřetelná nepřímá úměrnost. Vliv imisí je příčinou snížené nebo záporné výnosovosti jen na omezeném souboru lokalit. Zkušenosti z evropských zemí s tržní ekonomikou ukazují, že veřejný zájem na únosném stavu lesů nutí stát k finanční spoluúčasti na obhospodařování marginálních lesních majetků. Nejedná se většinou o spoluúčast obligatorní, ale společensky, respektive politicky motivovanou. Právě tato okolnost opravňuje stát k požadování protihodnoty od vlastníků v podobě respektování veřejného zájmu. V současných poměrech v našem lesním hospodářství, kdy je téměř ukončen restituční proces, je takto pojatá spoluúčast na obhospodařování lesních majetků řešena ustanoveními § 46 zákona č. 289/95 Sb. lesích a je prakticky nevyhnutelná.
Příspěvky na hospodaření v lesích (v mil. Kč)
Finanční příspěvky byly v roce 2000 poskytovány na:
-	obnovu lesů poškozených imisemi,
-	obnovu, zajištění a výchovu porostů
-	sdružování vlastníků lesů malých výměr
-	ekologické a k přírodě šetrné technologie
-	zajištění mimoprodukčních funkcí lesa,
-	hrazení bystřin
-	podporu ohrožených druhů zvěře,
-	vyhotovení lesních hospodářských plánů v digitální formě
-	ostatní hospodaření v lesích 
-	programy spolufinancované s fondy EU
 Z celkové částky 567 miliónů Kč příspěvků v roce 2000 bylo poskytnuto na podporu obnovy lesů v imisních oblastech 26 mil. Kč, na podporu vlastníků menších lesních majetků při zalesnění, zajištění a výchově lesních porostů 206 mil. Kč, na zajištění mimoprodukčních funkcí lesa 179 mil. Kč, na vyhotovení lesních hospodářských plánů 82 mil. Kč a na hrazení bystřin 43 mil. Kč. 
Vedle toho stát podporuje hospodaření v lesích těmito službami:
-	leteckým vápněním a hnojením
-	leteckou protipožární a hasičskou službou
-	velkoplošnými zásahy v ochraně lesa
-	poradenstvím
-	ostatními službami  
Celková hodnota těchto služeb dosáhla v roce 2000 částky 119 mil. K4.
Při řešení druhého problému tj. k vlivu veřejného zájmu na privatizaci lesů je třeba vycházet z toho, že lesy ve státním vlastnictví spadají do dvou funkčně odlišných skupin:
a)	lesy se zvláštním posláním ( lesy v národních parcích, lesy ministerstva obrany, lesy vysokých a středních lesnických škol, lesy výzkumných ústavů a další). Jejich zvláštní poslání, reprezentující jistý druh veřejného zájmu, je prakticky vylučuje z privatizace.
b)	lesy spravované státním podnikem Lesy České republiky (LČR). Část těchto lesů má opět specifické poslání (reprezentační státní honitby a zařízení), ale převážnou část tvoří lesy, které v důsledku historického vývoje přešly do majetku státu. Vztah veřejného zájmu k jejich privatizaci je dán společenským zájmem na zachování obecného účelu (smyslu a funkce) privatizace i v podmínkách lesního hospodářství.
 Pokud by se uvažovalo o privatizaci lesů ve státním vlastnictví, měly by se respektovat dva základní požadavky:
-	z privatizace vzešlé majetky by v tržním hospodářství měly být ziskové a tudíž životaschopné. Pokud by měly přežívat na základě podpory lesního hospodářství ze státního rozpočtu, ztratily by podnikatelské opodstatnění.
-	způsob privatizace musí být v souladu s demokratickým politickým systémem a tržním hospodářstvím. To předpokládá rovnost občanů v uplatnění zájmu o získání lesního majetku a realizaci tohoto zájmu metodami, konformními se způsobem privatizace ostatního státního majetku.
 S hlediska veřejného zájmu lze hlavní problémy eventuální privatizace lesů ve státním vlastnictví, které jsou ve správě státního podniku LČR shrnout takto:
-	obtížnost územního vytváření ekonomicky stabilních a ziskových majetkových jednotek, které by v sobě zahrnovaly přiměřenou proporcionalitu výnosových a nevýnosových složek,
-	obtížnější uplatňování nároků na náhrady škod způsobených imisemi na lesích u velkého počtu drobnějších vlastníků lesů,
-	vliv imisí je příčinou nedostatečné výnosovosti lesů na poměrně ostře vymezeném souboru lokalit 
a spoluúčast státu na jejich obhospodařování nahrazuje odpovědnost zahraničních i tuzemských emitentů za způsobené škody,
-	výnosy z lesa jsou systémově omezeny, ( vnitřní zúročení lesa je růstovými zákonitostmi omezeno na hodnoty nižší, než je zúročení vkladů v peněžních ústavech), a neumožňují splácení běžných bankovních půjček na zakoupení lesa,
-	splácení půjček a úroků je obtížné i výnosových majetků a odčerpává vždy značnou část zdrojů, které by za normálních poměrů měly být použity na reprodukci lesa. U nevýnosových majetků jde splácení úroků na úkor řádného obhospodařování lesního majetku.
-	nedokončenost restitučního procesu objektivně ztěžuje důsledné a rychlé řešení privatizace v bezprostřední budoucnosti,
-	narušení ohraničení lesních pozemků, při čemž je jisté, že zaměření a vytyčení těchto hranic bude časově náročnější než akt rozhodnutí o obnovení vlastnických a užívacích práv.
 Veřejný zájem na řádném obhospodařování lesů obsahuje v sobě požadavek, aby eventuální privatizace státních lesů byla založena na možnosti zakoupení lesního majetku z objektivně strukturované nabídky, nikoliv na povinnosti zmenšit rozsah státního lesního majetku v určitém termínu.
 Jedním z velkých problémů případné privatizace je i způsob stanovení ceny. V případě použití úředních cen je tato kapitálová investice nevýhodná ve srovnání s jinými způsoby zhodnocení kapitálu. Při snížení ceny je pak obtížné zajistit rovnoprávný přístup všech občanů k zvýhodněným investicím.Tyto skutečnosti jsou známy 
z historie a byly mimo jiné hlavní příčinou toho, že les se získával málokdy koupí na trhu, nýbrž darem, dědickými i politickými akty. Tedy způsoby, které nabyvatele kapitálově nezatěžovaly. To bylo i důvodem, že snahy o privatizaci státního lesního majetku byly realizovány se zanedbatelným výsledkem.
 V příznivějším pohledu se jeví tzv. privatizace arondační, která by sloužila k ucelení majetkové držby. Ekonomická výhodnost hospodaření na nově vzniklém souvislém majetku by eliminovala určitou nevýhodnost privatizačních investic, zvláště pokud by tento proces byl kombinován např. se směnou lesních částí. Vytvoření podmínek pro arondační privatizaci se strany státu by rozhodně mělo kladný politický i ekonomický přínos.
14.	Ekologické aspekty lesnické politiky
 Strategie trvale udržitelného života na Zemi přikládá lesům mimořádný význam pro lidstvo. V ní má les zajistit podmínky pro ekonomický a sociální rozvoj a příznivé životní prostředí. Existence lesů na severní polokouli je ohrožena znečišťováním ovzduší pocházejícího z průmyslové činnosti a působícího toxicky na lesní ekosystémy. Ohrožení existence lesa by představovaly vlivy skleníkového efektu, které by mohly způsobit klimatické změny.
 Lesní ekosystémy patří k stabilizujícím složkám krajiny, zvláště pokud se jedná o ekosystémy přírodní a nebo přírodě blízké. Vykazují poměrně velkou odolnost vůči nepříznivým vlivům prostředí, která je důsledkem jejich druhové a genetické diverzity.
 Středoevropský les byl člověkem ovlivňován po celá staletí. Přitom docházelo i k ohrožení jeho existence a byl hledán přiměřený způsob jeho obhospodařování vedoucí k jeho zachování. Před více jak dvěma staletími došlo 
k používání umělé obnovy a zakládání nepůvodních borových a smrkových monokultur. Současně s tím byl při obhospodařování lesů respektován požadavek trvalosti a nepřetržitosti produkce a výnosů z lesa. Poněvadž se jednalo o uměle založené stejnověké a stejnorodé lesní porosty bylo je třeba intenzívně obnovovat a pěstovat. Přesto docházelo u těchto monokultur k opakujícím se kalamitám. Proto již od druhé poloviny minulého století  se mnozí lesníci snažili uvést lesy do stavu přírodě bližšímu. A tak generace lesníků usilovaly a usilují 
o přírodě blízké (přirozené) lesní hospodářství jako ekonomicky nejvhodnější způsob obhospodařování lesů zajišťující jejich stabilitu proti nepříznivým vlivům, trvalost produkce všech užitků pro společnost, ale i jejich existence.
 Cílem přírodě blízkého obhospodařování lesů není vytváření přírodního lesa. Jedná se o hospodaření v lesích, které využíváním a usměrňováním přírodních procesů vede k vytváření stabilních ekosystémů schopných plnit víceúčelové poslání lesů. Tyto se pak snaží udržovat a obnovovat s minimálním množstvím materiálových 
a energetických vstupů, tedy produkovat s využíváním biologické automatizace. Zásadně se liší od obhospodařování lesa věkových tříd skládajícího se z monokultur. Pěstební zásahy směřují k vytváření smíšených lesů složených z dobře stanovišti přizpůsobených domácích druhů dřevin, ve kterých se postupně dosáhne stavu, kdy zásoba biomasy jak v čase, tak i na ploše bude poměrně stabilní. K obnově porostů, přednostně přirozené, dochází pod clonou původního porostu. Stromy jsou těženy na podkladě selektivního individuálního výběru podle jejich vlastností a funkčních schopností (cílová dimenze, jakost, životnost), ne podle stáří. Produkce lesního majetku je neustále sledována, ale ztrácí svůj význam doba obmýtní, doba obnovní a další časové pojmy související s hospodářskou úpravou lesa věkových tříd.
 Výsledky tohoto hospodaření, které jsou různé v závislosti na stanovišti a společensko ekonomické situaci  jeví se jako příznivé, poněvadž:
-	je nejlépe pečováno o všechny složky přírodě blízkých ekosystémů,
-	lesní části bez geometrických linií a rozsáhlých holých sečí působí esteticky v krajině,
-	dosahuje se optimální ochranné funkce lesa, neboť nedochází k velkoplošnému narušování půdního krytu (ochrana proti erozi, vysychání půd, zhoršování odtokových poměrů, lavinám, půdním sesuvům a pod.),
-	dosahuje se lepšího zhodnocení dřevní suroviny a lepších ekonomických výsledků (produkuje se silné 
a cennější dříví s minimálními náklady).
 Pojem přírodě blízké hospodaření v lesích může se jevit jako ne zcela výstižným. Výstižněji je někdy tento způsob obhospodařování lesních ekosystémů označován jako trvale udržitelné lesní hospodaření. To znamená, že při něm není překračována hranice ekologické únosnosti a že maximálně možným využíváním přírodních produkčních sil jsou minimalizovány materiálové a energetické vstupy do lesa a jejich negativní působení na přírodní prostředí. Toto pojetí obhospodařování lesů by mohlo být i přijatelné pro institucionální ochranu přírody. Trvale udržitelné obhospodařování lesů můžeme ve stručnosti charakterizovat takto:
-	aktivní navozování a podpora mimoprodukčních funkcí lesů,
-	les zůstává zdrojem trvale obnovitelné přírodní suroviny pro současné mnohostranné využití a rezervou pro případné nové využití v budoucnosti,
-	les může trvale poskytnout jen tolik, na kolik stačí jeho funkční potenciál. Pokud má být tento oproti současnosti zvětšen, musí pěstování lesů zvyšovat stabilitu a vitalitu, rozšiřovat regenerační schopnost a odolnost lesních ekosystémů proti stresům a zvyšovat jejich přizpůsobivost ke změnám stanovištních faktorů způsobeným imisemi a skleníkovým efektem,
-	funkční potenciál je dán dřevinným složením, věkovou a prostorovou skladbou a prvotně podmíněn přírodními růstovými podmínkami.
 Mezi největší nedostatky současného pěstování lesů patří:
-	převaha holosečného způsobu obnovy,
-	používání geneticky nevhodného reprodukčního materiálu,
-	nedostatečná obnova autochtonních dřevin a jejich cenných ekotypů,
-	zanedbávání výchovných zásahů v mladých porostech,
-	neúnosné stavy spárkaté zvěře poškozující porosty okusem a ohryzem
-	používání nevhodných technologií těžby a soustřeďování dříví.

 Vědomí odpovědnosti za současný nepříznivý stav lesů a hrozící jeho zhoršování v budoucnosti vede ve světě k cílevědomým aktivitám, které by měly zamezit jeho dalšímu zhoršování a zavést nový způsob jejich obhospodařování.
15.	Mezinárodní lesnická politika
15.1	Zvláštnosti mezinárodní lesnické politiky
 Zvláštností mezinárodní politiky je neexistence závazného právního řádu. Národní politika je formulována ústavou nebo jinými formami společenské dohody, až po tradice vybudované na víře u primitivních národů. Všechny tyto představy o pořádku mají společné to, že stát nebo jiný representant společnosti podporuje 
a případě potřeby vynucuje dodržování odpovídajících předpisů. Z existence státu, nebo jemu srovnatelné společenské instituce, se odvozují mocenské struktury, které v rámci dohodnutých a nebo s tichým souhlasem akceptovaných záměrů, zpravidla na bázi zákonů, také zahrnují použití moci jako legitimního prostředku udržování právního řádu. Použití moci si lze představovat velmi různě, od vybírání daní, přes peněžní pokuty 
v silničním provozu až po odnětí svobody v případě zločinu.
 Mezinárodní politika se nemůže orientovat podle podobného právního řádu. Mezinárodní grémia (OSN) 
a mezinárodní dohody (GATT - General Agreemen for Trade and Trafic) nahrazují tento právní řád pouze zdánlivě. Suverénní státy dodržují totiž představy o řádu jen tak dlouho, pokud jimi nejsou výrazně ovlivňovány národní zájmy. Odchýlení od nich je poměrně snadné, poněvadž neexistuje žádná mocenská síla, která by mohla kontrolovat a v případě potřeby vynucovat dodržování právního řádu. Politické záměry v mezinárodní oblasti se tedy mohou prosazovat:
a)	cestou bilaterálních nebo multilaterálních dohod,
b)	holou nelegitimní mocí.
 Také zde si je třeba pod pojmem moc představovat rozmanité instrumenty, které sahají od obchodně politických represálií, přes blokádu mořských přístavů až k atomové bombě. Nelegitimní je tato moc proto, poněvadž 
(v protikladu k shora uvedenému použití moci v národní politice) spočívá buď na předem dohodnutých právních podkladech, nebo slouží k prosazování nadřazených představ o právu. Moc v mezinárodní oblasti je stále více ultima ratio k prosazování jednostranných představ užitku. Musíme vycházet z toho, že lidstvo na úrovni mezinárodní politiky nepřekonalo ještě vývojové stadium primitivních národů a pěstního práva se využívá jako posledního východiska řešení konfliktů stále více než dříve. Minulých 40 let bez mocenských zásahů v evropské oblasti odporuje tomuto tvrzení a proto nechává vzniknout naději, že se uvádí do chodu myšlenkový proces, který si stanovil za cíl překonat toto primitivní vývojové lidské stadium.
 Mezinárodní politika uvnitř Evropy je určována poněkud jinak. V roce 1957 založené Evropské hospodářské společenství, které se později vyvinulo v Evropské společenství, vytvořilo relativně stabilní a na sebe navazující smluvní a regulační nástroje, které v mnohých otázkách představují významný právní rámec pro evropskou politiku, jejíž působení není omezeno hranicemi států.
 Vůle vlád členských států, podporovaná značnou a převážnou většinou jejich obyvatelstva, respektovat tyto právní rámce a udržovat stabilitu společenstva, vytváří pro orgány tohoto společenstva určitou mocenskou posici srovnatelnou s mocenským postavením orgánů národních států. Přímé volby do evropského parlamentu 
a přibývající politické aktivity tohoto parlamentu působí stejným směrem. Přesto ale i v Evropském společenství si lze stále ještě představit odchylku z důvodů uspokojování národních zájmů, kterou zatím nelze účinným způsobem zcela odstranit. Nedostatečný je i rozsah evropského právního řádu, který, přes rozsáhlé záměry při založení Evropského společenství, se omezil jen na dílčí oblasti a jeho rozšiřování jde ku předu mimořádně rozvlekle, protože právě to vyžaduje všeobecného souhlasu.
 Mezinárodní lesnická politika musí počítat se stejnými zákonitostmi jako mezinárodní politika. Lesopolitické cíle, které jsou relativně málo významné, přirozeně nemohou při svém prosazování využívat mocenských prostředků. Potřeba konsensu pro všechno, o co se v mezinárodním lesnickém dění snaží, je rozhodujícím momentem jejího prosazování. Když formulujeme z celosvětového hlediska ekologické úvahy o lesním hospodářství na Amazonce, potom musíme brát v úvahu, že jedině vytvoření shody s brazilskou vládou může způsobit pokrok v této věci. A musíme dále brát v úvahu, že tato shoda je dosažitelná, jen když budou zohledněny národní brazilské zájmy týkající se sociálních, hospodářských a organizačních možností brazilského státu a mocenských poměrů v této zemi.
 Podobně jsou také například omezeny snahy prosadit v zájmu ochrany lesů snižování znečištění ovzduší na mezinárodní úrovni. Území střední Evropy je přibližně z poloviny zatíženo průmyslovými emisemi domácího 
i zahraničního původu. Všechny státy v této oblasti rozvíjejí přibližně stejnou politiku snižování imisí. Ohrožení lesa však může být sníženo podstatným způsobem jen tehdy, když vedle emisí domácích budou drasticky snižovány i emise zahraniční. Dosažení tohoto lesopolitického cíle je možné jen tehdy, bude-li k tomu dosaženo bilaterálního nebo multilaterálního konsensu. Protože se nedá vynutit, musí se k tomu dojít nesnadnou a dlouhou cestou jednání. Přitom se dosáhne úspěchu o to rychleji, čím více přitom budou zohledňovány národní zájmy, nebo právě existující národohospodářské a politické struktury. Tyto úvahy musejí v sobě například zahrnovat přezkoumání možností ovlivňovat pomocí finančních výpomocí investiční záměry v cizině, aby se mohlo dosáhnout snížení poškozování lesů doma.
 Rozdílnost daných přírodních a strukturálních poměrů platí nejen pro lesy v Evropě, ale musí být ještě více brána na zřetel při řešení otázek lesní politiky z celosvětového hlediska. V lesnické politice používané metody analýzy, nástroje a strategie prosazování mohou být chápány jako odpovědi na ty skutečnosti, které panují 
v lesnicky vyspělých středoevropských zemích. Protože mnohé z toho možná by mohlo být využito při řešení problémů lesnické politiky v jiných zemích a kontinentech, musí stát v popředí tam prováděných úvah lesní politiky uzpůsobení nástrojů a strategií jejího prosazování na vlastní přírodní, hospodářské a politické poměry. Lesnická politika tak bude odvozována z místních podmínek, podobně jako pěstění lesů nebo celé obhospodařování lesů.
 Tato zvláštnost lesnické problematiky se stane zřetelnou, když předmětem diskuse se stane ohrožení lesů 
v různých částech Afriky. Faktorem minima a tím hybnou pákou odpovídajících opatření k zachování lesů tam není ani odpovídající lesní zákonodárství, existence odborných lesnických poznatků a poznatků o pěstění lesů, zlepšená struktura vlastnictví nebo jiné hledisko, jak by to u nás v evropských poměrech bylo běžné. Faktorem minima je chudoba tamějšího obyvatelstva, pro které je dřevo jediným dosažitelným zdrojem energie, a které toto dřevo potřebuje k topení, a tím i ke krytí primitivních životních požadavků. Politika na ochranu lesů musí tudíž za těchto předpokladů působit za daných sociálních a hospodářských poměrů domácího obyvatelstva. Nejlepší ochranou lesů by se pravděpodobně bylo, kdyby se prostřednictvím technického pokroku našel pro obyvatelstvo jiný dosažitelný a levný zdroj energie.
 Ale také pojem lesnická politika je spojen s místem jejího působení. Tak například evropské lesnictví vytvořilo pojem trvalost, který je dnes co do obsahu i rozsahu použití daleko širší. Trvalost byla evropskými lesníky "exportována" do Ameriky a tam akceptována jako důležité hledisko dlouhodobých do budoucnosti orientovaných opatření. Co se týká obsahu i použitelnosti je ale trvalost v severoamerickém lesnictví stále ještě předmětem diskuse. Přitom se ukazuje, že jeho v Evropě vytvořené chápání lze využít jen částečně, nebo je nelze vůbec použít. Protože všude tam, kde jde o využití původních lesů, anebo jde o prvotní zpřístupnění doposud nevyužívaných lesních oblastí, nemůže být pro stanovení rozsahu těžeb použito těch kritérií, která byla odvozena v Evropě v rámci hospodářské úpravy lesů a vedla k trvale únosnému etátu. K tomu ještě v Americe chybí přehledné provozní jednotky, které skýtají rámec k tomu, aby se trvalost pomocí těžebních etátů 
a těžebních strategií stala operativní. Vzpomeneme-li si nato, že v Evropě trvalé obhospodařování lesů mělo na zřeteli jen trvalý příjem ze dřeva a teprve postupně do jejich úvah zahrnulo také ostatní účinky lesa, je pochopitelné, že diskuse o trvalém obhospodařování lesů v severní Americe - přestože je uznáváno víceúčelové lesní hospodářství jako základ jednání v lesním hospodářství - je postavena na velmi nejistých základech, pokud není vyjasněno těžebně technické složení této trvalosti.
 Tyto příklady ukazují, že oborová politika také působí v jiných společenských systémech a za jiných politických předpokladů - jako výsek z politiky, který je obohacen speciálními odbornými požadavky, a který má za úkol uvádět do souladu všeobecné politické záměry s potřebami hospodářského nebo společenského úseku.
15.2	Lesnická strategie a politika Evropské unie
Zatím co zemědělství uzavřením smlouvy o Evropském společenství bylo převedeno do společného trhu, nepočítá se dříví k těm výrobkům, pro které mohou být vydány zásady tržního řádu. S dřevem se nakládá jako ostatními surovinami a průmyslově - řemeslným zbožím. To znamená, že jsou uvnitř Společenství zrušena všechna cla také pro dřevo, a že vnější celní režim není již vytvářen jednotlivými zeměmi, nýbrž společně celým společenstvem. Na úrovni společenstva neexistují zvláštní celní deklarace a směrnice, týkající se lesního hospodářství, protože na to není pamatováno ve smlouvě o Evropském společenství. Regulace některých otázek podřadného významu (druhování, označování původu) nemusíme brát v úvahu. 
Výsledkem snah o formulování jednotné evropské lesnické politiky, nebo minimálně o koordinaci národních politik uvnitř Evropského společenství je předložení a schválení návrhu rezoluce k lesnické strategii v roce 1998.. V úvodním memorandu se konstatuje, že lesnická strategie:
-	musí být především strategií pro naplňování závazků, které na sebe vzaly členské státy a EU v rámci rezolucí zabývajících se trvale udržitelného rozvoje a obhospodařování lesů a chování jejich biodoverzity;
-	je založena na víceúčelovém chápání lesů, které mají významnou hospodářskou funkci nejen jako zdroj obnovitelné suroviny, ale zejména s ohledem na zaměstnanost ve venkovských oblastech; plní nenahraditelné poslání ekologické v souvislosti s biologickou různorodostí a ovlivňováním klimatu a v neposlední řadě i funkce sociální, především poskytování rekreačních možností obyvatelstvu;
-	zmiňuje i problém certifikace, která se má v Evropě týkat lesů(nikoliv dřeva), ale měla by být projednávána na globální úrovni např. WTO či komisi pro trvalý rozvoj, přičemž je zvažována myšlenka vytvoření legislativního rámce pro vznikající iniciativu připravující panevropskou certifikaci založenou na obecně přijatých principech potvrzených při ministerské konferenci v Lisabonu.
Rezoluce se také zabývá konkrétními úkoly stanovenými pro řešení EU. Především se jedná o:
-	souhlas s aktivní účastí EU na implementaci rezolucí ministerské konference o ochraně lesů v Evropě a mezinárodní diskuse a jednání o problémech spojených s lesním hospodářstvím, zvláště Mezinárodního fóra o lesích OSN;
-	výzvu komisi, aby zpracovala přehled opatření k nařízení rady o ochraně lesů proti znečištění ovzduší a aby se zhodnocovala a nepřetržitě zlepšovala účinnost Evropského monitorovacího systému zdravotního stavu lesů, berouc v úvahu veškeré potenciální vlivy na lesní ekosystémy,
-	rozvoj Evropského lesnického informačního a komunikačního systému (EFICS) zvyšováním jeho kvality spolehlivosti údajů o lesích, a podtrhuje spolupráci s relevantními národními a mezinárodními institucemi;
-	opatření EU v rámci spolupráce se střední a východní Evropou, která by měla podporovat trvale udržitelné hospodářství, zachování a trvale udržitelný rozvoj lesů. Připomíná se, že komise předložila návrh nařízení rady na podporu EU předvstupním opatřením pro zemědělství a rozvoj venkova v žadatelských zemích střední a východní Evropy v předvstupovém období, a že tato podpora může mimo jiné zahrnovat i lesní hospodářství;
-	zajištění funkce lesů jako zásobárny uhlíku, která může být nejlépe zabezpečena prostřednictvím trvale udržitelného lesního hospodářství, ochranou a zlepšováním stavu existujících lesů, zakládáním nových lesů a podporováním využívání biomasy a produktů ze dřeva;
-	zdůraznění, že prioritu misí mít zlepšování veřejného a spotřebitelského mínění o lesním hospodářství a o lesních produktech s ujištěním, že lesy jsou obhospodařovány trvale udržitelným způsobem;
-	připomenutí , že lesnická certifikační schémata jsou nástroje založené na trhu, jejichž cílem je usilovat o zlepšování povědomí spotřebitele o enviromentálních kvalitách trvale udržitelného lesního hospodářství a podporovat využití dřeva a lesních produktů jako obnovitelné suroviny neohrožující životní prostředí, a že lesnická certifikační schémata  by měla být srovnatelná a kompatibilní s mezinárodně schválenými principy trvale udržitelného lesního hospodářství
15.3	Certifikace trvale udržitelného lesního hospodářství
 Certifikace je označována za jeden z potencionálních tržních nástrojů určených pro podporu principu trvale udržitelného hospodaření v lesích. V Praxi se jedná o hodnocení prováděné třetí nezávislou stranou, zda hospodaření v lesích odpovídá ekologickým, ekonomickým a sociálním standardům stanoveným před zahájením vlastní certifikace a aktivně se podílí na jejich implementaci. 
Do tohoto mezinárodního procesu se Česká republika zapojila již v polovině devadesátých let především participace na aktivitách organizovaných Dřevařským výborem EHK OSN (UN/ECE Timber Comiteé). Dalším krokem bylo v založení národního certifikačního střediska (CNS), jako součásti ÚHÚL v Brandýse nad Labem, který byl pověřen vytvořením vlastního národního systému certifikace. Ten byl založen na respektování existujících národních právních předpisů i přijatých mezinárodních závazků v oblasti lesního hospodářství. NCS poskytovalo vlastníkům lesa poradenské služby a informační servis ve všech záležitostech týkajících se certifikace a napomáhalo při prosazování jejích principů v domácím tržním prostředí. 
15.3.1	 PEFC – celoevropský systém certifikace
 Systém PEFC vznikl v evropských zemích jako dobrovolná iniciativa vlastníků lesů bez účasti státu a státní správy. Tito vlastníci lesů a zpracovatelé dřeva rozhodují a také nesou (zcela nebo převážně) náklady spojené s certifikací. Česká republika se prostřednictvím Rady NCS stala zakládajícím členem Rady PEFC, evropské neziskové organizace, která zajišťuje vzájemné uznávání národních systémů pro certifikaci lesů. Zároveň nabízí společné logo PEFC pro označování dřeva a výrobků něj  pocházejících z lesních zdrojů certifikovaných podle systémů uznaných Radou PEFC. Tento systém je mimo jiné založen na auditu prováděném třetí nezávislou stranou a na principech regionální certifikace.

 Rada PEFC má nyní 16 členů, Česká republika patří mezi ně. Členstvím Kanady a žádostí USA o členství již systém PEFC přesáhl hranice Evropy a roste jeho význam při formování budoucí celosvětové podoby certifikace lesních zdrojů. Rada PEFC zatím uznala certifikační systémy Rakouska, Finska, Německa, Norska,  Švédska a České republiky.
15.3.2	Současný stav certifikace lesů v České republice
  V naší zemi probíhá v současné době transformace Rady NCS ÚHÚL do samostatné právnické osoby s názvem PEFC Česká republika. Ta bude již  samostatně rozhodovat a bude i samostatně financována zájmovými skupinami, které se dobrovolně k procesu certifikace přihlásí. Zájmové skupiny jsou členěny do těchto komor:
a)	vlastníci a správci lesů,
b)	zpracovatelé dřeva, služby a obchod
c)	zájmové skupiny 
 Každá z těchto komor má rovnocenný podíl rozhodovacích pravomocí  v orgánech PEFC Česká republika. 

 Předmětem činnosti tohoto orgánu je:
•	schvalování a revize standardů Českého systému certifikace lesů (ČSCL),
•	prezentace a propagace ČSCL
•	reprezentace v Radě PEFC a zajišťování vzájemného uznávání s ostatními certifikačními systémy v rámci PEFC

Český systém certifikace je popsán těmito základními dokumenty:
1)	certifikace lesů – popis systému certifikace,
2)	kriteria trvale udržitelného hospodaření v lesích,
3)	směrnice pro provádění auditů lesního hospodaření v rámci národního systému certifikace lesů,
4)	pravidla pro ověřování spotřebitelského řetězce dřeva v rámci národního certifikačního systému,
5)	kvalifikační kriteria pro auditory a certifikační orgány provádějící certifikaci hospodaření v lesích a ověřování spotřebitelského řetězce,
6)	směrnice pro zajištění účasti individuálních vlastníků lesů v regionální certifikaci.

 Základní dokumenty Českého systému certifikace včetně kriterií regionální certifikace byly předloženy na ústředí PEFC v Lucemburku k posouzení shody s evropskými kriterii certifikace. Tato kriteria vycházejí z platného lesního zákona a lesních hospodářských plánů a jsou rozšířena o ekologické požadavky (doupné stromy, odumřelé dřevo, chemizace apod.) . Posouzením Českého systému certifikace lesů pověřila Rada PEFC finskou firmu Indufor Oy a na základě tohoto posouzení ho i schválila.

 Funkční systém zavedení ČSCL vyžaduje učinit v letošním roce tyto kroky:
•	vytvořit  žadatele o regionální certifikaci,
•	připravit dokumentaci certifikace lesů,
•	připravit a otestovat postupy pro účast vlastníků lesů,
•	certifikační audit,
•	přistupování  a účast individuálních vlastníků lesů.

  Účast individuálních vlastníků představuje postupný proces nárůstu jejich počtu a celkové výměry lesů, při kterém se dá předpokládat, že bude postupovat od vlastníků (správců) lesů velkých výměr k vlastníkům lesů menších.

 Česká republika prostřednictvím Ministerstva zemědělství a později Rady CNS učinila dvě základní rozhodnutí:
•	vytvořit národní a nezávislý certifikační systém respektující specifické podmínky země,
•	přistoupit  k procesu PEFC a prostřednictvím něho zajistit mezinárodní uznání tohoto systému.

 Těmito rozhodnutími byly vytvořeny základní předpoklady pro vznik a fungování Českého systému certifikace lesů, který bude:
•	zvyšovat úroveň hospodaření v lesích,
•	důvěryhodnou a transparentní garancí trvale udržitelného lesního hospodaření pro spotřebitele výrobků ze dřeva,
•	finančně přijatelný bez finančních bariér pro každou vlastnickou skupinu s ohledem na velikost nebo druh vlastnictví  (předpokládané roční náklady vlastníků lesů na certifikaci lesů se odhadují na 0,20 až 0,50 Kč /ha).
15.4	Mezinárodní lesnické a ekologické dohody
Státní lesnická politika je v souladu se strategií, která byla za účasti zástupců České republiky formulována na světových lesnických a ekologických kongresech. Na nich byly vytvořeny mezinárodní úmluvy a rezoluce schválené a podepsané i ČR.
 Přímé a nepřímé závazky našeho státu vyplývající z jednotlivých podepsaných rezolucí jsou tyto:
1.  Ministerská konference o ochraně lesů v Evropě - Štrasburk 1990
-	spolupráce v oblasti rozvoje metod zachování genetické rozmanitosti evropských lesů,
-	založení evropské sítě zkusných ploch dlouhodobého monitorování lesních ekosystémů.
2.  X. světový lesnický kongres - Paříž 1991
-	systematické rozvíjení všech funkcí lesů,
-	vyvinutí úsilí k omezení všech průmyslových emisí,
-	provedení revize metod stanovení hodnoty produkce a dalších funkcí lesa,
-	vytváření finančních zdrojů na projekty týkající se zachování genofondu,
-	vytváření zákonných opatření týkajících se vlastnických práv, respektujících genetické bohatství a zachování biodiverzity,
-	vytváření podmínek pro soukromé vlastníky tak, aby mohli rozvíjet své znalosti a měli zájem na spolupráci a na podporování zájmů veřejnosti na lese.
3.  Konference o životním prostředí a rozvoji (UNCED) - Rio de Janeiro 1992
-	posílení mimoprodukčních funkcí lesů především v oblasti biodiverzity,
-	posílení funkcí lesa při produkci dřeva jako trvale obnovitelného zdroje.
4.  Ministerská konference o ochraně lesů v Evropě - Helsinky 1993
-	uplatnění zásady trvale udržitelného hospodaření v lesích,
-	zapracovat do zásad lesnické politika a legislativy zachování a odpovídající zvyšování biologické diverzity a ochranu lesů zvláštního určení,
-	usilovat o rozvoj národního lesnického výzkumu a spolupráci v monitorování klimatických změn.
 Další podněty v tomto směru přinesl navazující seminář expertů o trvale udržitelném rozvoji lesů - Montreal 1993.
 Pole jeho závěrů mezi naléhavé ekologické úkoly lesnické politiky náleží prosazování:
-	snižování objemu průmyslových a energetických emisí znečišťujících látek a skleníkových plynů,
-	rychlého a podstatného omezování škod na lesích působených spárkatou zvěří,
-	záchrany a reprodukce ohrožených a vzácných genových zdrojů lesních dřevin a jejich ekotypů,
-	systematické podpory utváření nových prvků územních systémů ekologické stability na lesní půdě,
-	úprava druhové a ekotypové skladby lesních porostů ve prospěch přirozenosti, respektive přiměřenosti druhové skladby růstovým podmínkám,
-	pěstebních opatření zaměřených na zvýšení různorodosti, vitality , stability, adaptibility a produkčního potenciálu mladých a dospívajících porostů,
-	k přírodě šetrných technologií těžby a soustřeďování dřeva,
-	integrované ochrany lesů proti biotickým činitelům.
5.  Ministerská konference o ochraně evropských lesů v Lisabonu 1998
 zaměřená zejména na sociálně ekonomické aspekty trvale udržitelného obhospodařování lesů a na přijetí celoevropských kriterií a ukazatelů k posuzování jeho stavu. Konference přijala dvě rezoluce:
1.	“Lidé, lesy a lesnictví – podpora sociálně ekonomických aspektů trvale udržitelného lesního hospodářství” se zabývá příspěvkem lesnictví pro rozvoj venkova, zaměstnanosti, životního prostředí a rozvoj společnosti. Nástrojem jeho uskutečňování by mělo být šest celoevropských kriterií pro trvale udržitelné hospodaření v lesích. 
2.	“Celoevropská kriteria, ukazatele - směrnice na provozní úrovni pro trvale udržitelné hospodaření v lesích” stvrzuje závazek vypracovat a uplatňovat národní kriteria ukazatele za použití celoevropských kriterií a ukazatelů a včlenit je do národních lesnických programů. Celoevropské směrnice mají být přizpůsobeny specifickým národním, regionálním a místním ekonomickým, ekologickým, sociálním a kulturním podmínkám tak, aby mohly být lesnickou veřejností pochopeny a dobrovolně používány. 
6. Panevropský proces zabývající se lesním hospodářstvím
    vychází z podepsaných rezolucí všech předcházejících konferencí o ochraně lesů v Evropě a přijatého mezinárodního programu tzv. panevropského procesu, na kterém se dohodly účastnické státy v prosinci 1999. Cílem programu je naplnit závazky, ke kterým se přihlásili ministři odpovědní za lesy ve spolupráci s mezinárodními vládními i nevládními organizacemi a všemi vlastníky lesů.
Program je strukturován s ohledem na tři dimenze trvale udržitelného rozvoje a udržitelného obhospodařování lesů: ekologickou, ekonomickou a sociálně kulturní.
Jednotlivé složky programu ukazuje následující přehled:
Dialog se společností
Účast veřejnosti
Public relations
Výchova a vzdělávání
Sociálně ekonomické otázky
Rozvoj venkova
Zboží a služby
Tréning, vzdělávání a otázky rovnosti pohlaví
Země s měnící se ekonomikou (CINT)
Biodiverzita a ochrana lesů
Biologická a krajinná různorodost
Obhospodařování horských lesů
Lesy a změna klimatu
Plánování monitoring, hodnocení a informovanost
Národní lesnické programy
Kriteria a indikátory trvale udržitelného obhospodařování lesů

OBSAH

1.	Základní politické pojmy	1-1
1.1	Význam a obsah vzdělávání v lesnické politice	1-1
1.2	Politické pojmy	1-1
1.3	Model politiky	1-2
1.4	Model politického systému založený na vstupech a výstupech	1-2
2.	Lesnická politika	2-4
2.1	Definice pojmu lesnická politika	2-4
2.2	Vývoj lesnické politiky	2-4
2.3	Historie české lesnické politiky	2-5
2.4	Cíle lesnické politiky	2-7
2.5	Zdroje lesnické politiky	2-8
2.6	Metody lesnické politiky	2-8
2.7	Nástroje lesnické politiky	2-9
3.	Vývoj lesa	3-10
3.1	Prvotní sukcese	3-10
3.2	Vývoj lesa v období 4 000 let př. Kr. až do konce 11. stol .	3-10
3.3	Vývoj lesa v období od 12. do 18. století	3-10
3.4	Vývoj lesa v období od 18. století do dneška	3-11
4.	Údaje o současném stavu lesů	4-12
4.1	Lesnatost České republiky	4-12
4.2	Produkce lesa	4-12
4.3	Druhová skladba lesů	4-13
4.4	Poškození lesů	4-14
5.	Vlastnictví lesa	5-15
5.1	Vývoj vlastnických vztahů	5-15
5.1.1	Státní vlastnictví lesů	5-16
5.1.2	Lesy obecní a samosprávní	5-16
5.1.3	Lesy v církevním vlastnictví	5-17
5.1.4	Družstevní lesy	5-17
5.2	Historický vývoj vlastnických poměrů v České republice	5-17
6.	Lesnické školství	6-18
6.1	Vývoj lesnického školství	6-18
6.1.1	Příprava odborných pracovníků v období před vznikem  lesnických škol	6-18
6.1.2	Vznik lesnického školství	6-19
6.1.3	Lesnické školství od vzniku ČSR do roku 1945	6-19
6.1.4	Lesnické školství od roku 1945 do dnešní doby	6-20
6.1.5	Vývoj vysokého lesnického školství v České republice	6-20
6.2	Současné lesnické školství v ČR	6-21
7.	Vztah státu k lesnímu majetku	7-22
7.1	Zvláštnosti produkce v lesním hospodářství	7-23
7.1.1	Délka doby produkční	7-23
7.1.2	Zúročení vloženého kapitálu	7-24
7.1.3	Zvláštnosti víceúčelového lesního hospodářství	7-24
7.1.4	Přeměna vloženého kapitálu ve zboží	7-25
7.1.5	Závislost výnosu na věkové struktuře lesního majetku	7-25
7.1.6	Závislost výnosu na ostatních produkčních podmínkách (bonita, geografické poměry, civilisační vlivy, stupeň poškození)	7-25
8.	Působení státu na vlastníky lesů	8-25
8.1	Státní dohled nad hospodařením v lesích	8-26
8.1.1	Státní dohled nad hospodařením v lesích za Rakousko  - Uherska	8-26
8.1.2	Lesní dohlédací služba v období 1918 - 1945	8-26
8.1.3	Lesní dohlédací služba od roku 1945 až do současnosti	8-27
8.2	Vývoj zákonných norem v České republice	8-28
8.2.1	Nejstarší právní normy ve vztahu k lesům	8-28
8.2.2	Lesní řády v 16. až 18. století	8-28
8.2.3	Rakouské lesní zákonodárství v 19. a počátkem 20. století	8-30
8.2.4	Úprava lesního práva za první Československé republiky	8-31
8.2.5	Lesní právo v letech 1939 až 1945	8-32
8.2.6	Právní normy v lesním hospodářství v období 1945-195O	8-33
8.2.7	Právní normy v lesním hospodářství v období 1951 - 1994	8-33
8.3	Současná státní lesnická politika	8-37
8.3.1	Zásady státní lesnické politiky	8-37
8.3.2	Strategické cíle lesního hospodářství	8-38
8.3.3	Prostředky pro realizaci koncepce lesního hospodářství  v nejbližším období	8-38
8.4	Příprava lesního hospodářství na vstup do Evropské unie	8-38
8.5	Nová právní úprava v lesním hospodářství	8-39
8.5.1	Přehled obsahu zákona č.289/1995 Sb. o lesích a doplnění některých zákonů (lesní zákona.)	8-39
8.5.2	Vyhlášky MZe k zákonu o lesích č. 289/1995 Sb.	8-49
8.5.3	Změny právních předpisů v lesním hospodářství	8-51
9.	Organizace a správa lesního majetku	9-52
9.1	Vývoj kvalifikace odborných zaměstnanců	9-52
9.2	Vývoj organizace správy lesů	9-52
9.3	Vývoj organizace správy státních lesů v České republice	9-53
9.4	Transformace podniků státních lesů	9-54
9.5	Organizace a poslání státního podniku Lesy České republiky	9-54
9.6	Obhospodařování drobných soukromých lesů	9-56
9.6.1	Úvod	9-56
9.6.2	Obsah a formy odborné správy lesů	9-56
9.6.3	Problematika odborné správy lesů	9-56
9.6.4	Vývoj odborné správy drobných lesů v České republice	9-57
9.6.5	Odborné obhospodařování drobných lesů	9-58
9.6.6	Sdružování vlastníků drobných lesů	9-58
10.	Mimoprodukční funkce lesa	10-60
10.1	Problematika stanovení hodnoty mimoprodukčních funkcí  lesa	10-61
10.2	Mimoprodukční funkce lesa v ČR	10-61
11.	Podnikání v lesním hospodářství	11-63
11.1	Lesnické podnikání	11-63
11.2	Lesnické podnikání jako součást zemědělského podniku (selský les)	11-63
11.3	Nepodnikatelské vlastnictví lesů	11-64
11.4	Práce a služby v lese jako forma podnikání v lesním hospodářství	11-64
11.5	Podnikatelské a zájmové společnosti a organizace mající vztah k lesu	11-65
12.	Konfliktní oblasti zájmů v lesním hospodářství	12-66
12.1	Podnikatelské cíle x veřejné zájmy	12-66
12.2	Zachování lesů x odlesňování	12-68
12.3	Lesní hospodářství x ochrana přírody	12-69
12.4	Myslivost x lesní hospodářství	12-71
13.	Postavení lesního hospodářství v ekonomice státu	13-73
13.1	Ekonomická politika lesního hospodářství	13-74
14.	Ekologické aspekty lesnické politiky	14-77
15.	Mezinárodní lesnická politika	15-78
15.1	Zvláštnosti mezinárodní lesnické politiky	15-78
15.2	Lesnická strategie a politika Evropské unie	15-80
15.3	Certifikace trvale udržitelného lesního hospodářství	15-81
15.3.1	PEFC – celoevropský systém certifikace	15-81
15.3.2	Současný stav certifikace lesů v České republice	15-81
15.4	Mezinárodní lesnické a ekologické dohody	15-82
OBSAH	15-85